Borítószöveg

„A szerelem mindenkit megbolondít egy kicsit, mert a szerelem vagy tétova, vagy letaglózó. Soha nincs rendesen kalibrálva. Mindig túlzás. Nincs precíz iránya, talán Lily is ezért tévelyedett el.”

Finn éppen haldokló bátyját látogatja egy New York-i hospice kórházban, amikor aggasztó hírt kap egykori kedveséről, az imádni való és különc Lilyről: a lány öngyilkosságot kísérelt meg a pszichiátrián. Finn elindul, hogy a végére járjon, mi történt, és ezzel különös utazás veszi kezdetét – szédületes road movie a lélek legmélyére, az éjszaka birodalmába, ahol egymás mellett él történelmi múlt és apokaliptikus jövő; szépség és borzalom; gyász és remény. Mindezt egy olyan utánozhatatlan, magas feszültségű nyelven elbeszélve, amely képes magába olvasztani a legkülönfélébb végleteket: tragikumot és komikumot, szentet és profánt, lesújtót és felemelőt. Lorrie Moore könyve nemcsak irodalmi csemege, de hihetetlenül bátor könyv is, egyike azoknak, amelyek a kimondhatatlant kimondhatóvá teszik.

Lorrie Moore író, kritikus és esszéíró, napjaink egyik legjelentősebb amerikai szerzője, a Vanderbilt Egyetem professzora. Novelláskötetei számos rangos irodalmi díjat elnyertek; az Otthontalan vagyok, ha nem ez az otthonom az Amerikai Kritikusok Díjában részesült. Magyarul 2016-ban jelent meg a Köszönöm, hogy meghívtál című kötete.

Fordította Dudik Annamária Éva

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lorrie Moore: I Am Homeless If This Is Not My Home

Knopf, 2023

Copyright © 2023 by Lorrie Moore

Hungarian translation rights arranged with
Melanie Jackson Agency, LLC

through Katai & Bolza Literary Agents

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Dudik Annamária Éva, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Kamil Vojnar/Trevillion Images

Szerzőfotó © John Foley/Opale/Bridgeman Images

ISBN 978-963-633-076-7

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Testvéreimnek

Szájában volt a hajdinapite…

STEPHEN FOSTER: „Oh! Susanna”

A holttest állatmágnessége lejtős irányba fordítja a feszítőnyomatékot, így hát a koporsó eresztékeit és illesztéseit lesarkítva kell csinálni.

WILLIAM FAULKNER: Míg fekszem kiterítve
(Géher István fordítása)

Kiváló szopóművészek korát éljük. Minden kornak megvan a maga művészeti formája. Tudom, hogy a 19. század szuper volt a regény számára.

SHEILA HETI: How Should a Person Be?

Drága húgom!

A hold már elvándorolt az égbolton, és bár nem tudom, mik azok a Plejádok, de legalább ülhetek egyedül a sötétben ennél a lámpánál, ez a legigazabb énem, amikor a nap vége a tökéletes pillanattá zsugorodik, és szólhatok hozzád. Olyan békesség, amikor a házban csend van – odakintről úgy hiszem, őz nyöszörgését hallom. A nagy szemű, csapdába esett vadak már nem is üvöltenek, a lappantyúk pedig fütyülik tanyasi dallamaikat. Egy pillanatra úgy tehetek, mintha nem az irattartóban rendezgetném az elszámolásokat. A bérlő úr, aki olyannyira szeretne megszabadítani engem a vénkisasszonyléttől, felment aludni, sétapálcáját végighúzta a lépcső korlátján, csak hogy egy kis feszültséget keltsen; most pedig nyikorog a padló a lába alatt, ahogy a mosdótálhoz lép, majd vissza. Halvány gyengédséget érzek iránta, de az nem elegendő egy házassághoz. Nem látom, mit tudna kínálni nekem annak ellenére, hogy lenyűgözően pontosan idéz Shakespeare-t meg Lord Byront, és különös bájjal parodizálja a többi bérlőt: Priscillát, a telt kvéker hölgyet, aki tragikusan beleőrült a szerelembe; a gégegyulladásos Miriamot konföderációs özvegyi gyászában (a városban már elfogyott a slankító fekete selyem, helyette unionista sötétkékkel kell beérnie); vagy Micket, az öreg csikaszó indián agglegényt, aki egy egész héjaszárnyat hord a cowboykalapján, amelyet sosem vesz le.

A jóképű bérlő fess, mint egy pinty, és Felicia Hemans zavarba ejtő verseiből is tud szavalni, az egyikben az erényes hősnőt elrabolják otthonából a kalózok – Jézusom, vedd át a gyeplőt! Bajsza fekete és tömött, mint a kefe, úgy reppennek ki alóla a szavak, mint egy színdarab sorai egy lángoló színházban. Tart a szobájában egy izgalmas jelmezesládát – van abban pamut- és gyapjúharisnya, elképesztő mennyiségű; néhány paróka, amelyeket kifésül és szórakozásképpen felvesz; de még tömés is, amelynek segítségével ijesztően jól tudja alakítani a púpost, majd hagyja kiesni a ruhája alól. Nem tudom, hogyan tud parókában olyan lendületesen vívni. Ha nem nevetek, mindent elpakol. Azt állítja, hogy a színpadon kívül mindenhol lámpalázas. Azt mondja, segít nekem emelvényt építeni a ház oldalában, ha szeretnék belekóstolni a bűnös előadó-művészetbe, és nagy örömöt szerezni az egyszerű embereknek.

– Mindenképpen meggondolom – felelem, és teszem tovább a dolgomat.

– De hát Miss Libby, egy Elizabethnek ismernie kell a Erzsébet-kort.

– Valóban?

– Vágyom arra, hogy egymást jobban ismerő idegenek legyünk.

Milyen merész.

De neki is meglehetősen szűkösek az anyagi lehetőségei, aligha kellene nekem még ezt is a nyakamba vennem; bár a megjelenése mindig rendezett – jóképű a maga őszes, nyulakat és rókákat idéző színekben pompázó módján, jókora pofaszakállát pomádéval ápolja, azt mondja, gyerekkori lova, Cola harapásának nyomát fedi el így. A pofaszakállon januárban elragadón megül a hó, bár az úr biceg – egyesek úgy mondanák, hogy észrevehetetlenül, de ez már önmagában hazugság, úgyhogy én nem is mondom, mert nem tudok jól hazudni. Elmesélte, hogy parafa lábfeje van a szecesszionistáktól. Azt mondta, az igazit a Vesztett Ügy Katonaorvosi Múzeumnak adományozta, és néha elmegy oda, meglátogatja, köszön neki. Nos, ahhoz az ügyhöz mindenki kicsit túlságosan is kiöltözött, felelném, de nem teszem, bordó köpönyegekbe bújtak, strucctollakkal ékesítették magukat, mintha színpadra készülnének, pedig észbe kaphattak volna, hogy az ügyek nem véletlenül veszejtik el magukat. Az összeomlás elkerülhetetlen, ahogy azt már mások is megállapították, és egy fiú kalandjai nem ismernek könyörületet. Ezek a kába öreg szecesszionisták olyanok, mint azok a fafaragók, akik csak farigcsálják a kis botokat, és tündérpornál több nem kerül ki a kezük közül. Úgy látom, az emberi eszmék olyanok, mint a parfüm – ha elhalványul az illata, újra magukra kenik, csak épp már átüt rajta a megsavanyodott húgy szaga. Egy jó jenkibérenc marad naplójának késő esti töltögetésénél. És… én magam is elkezdtem faragni, készítek is a te Elizádnak egy babát lucfenyőből. A teste csillag alakú, és varrok majd neki ruhát egy régi indián takaróból, pont olyan lesz, mintha valami reszketeg kezű, azonos nevű nagynéni varrta volna neki.

Időről időre mintha ravaszságot észlelnék ebben a bizonyos bérlőben, aki gavallértól oly idegen módon folyton hetvenkedik. De tud fütyülni a szemével – ami nem kis dolog. Elénekli, hogy „Régen szerencsés voltam, de már nem vagyok az”, majd fütyül a szemével.

Hah! Elmondta, hogy minden rokona színész volt, meg hogy egy színészcsalád nemcsak hogy a legjobb stratégia az amerikai dráma jövője számára, hanem végül annak legnagyobb témája is lesz!, mire én felhorkantam. Erre úgy folytatta, hogy igazából nem is így van, de az tény, hogy néhány rokona politikus, aki színészként viselkedik, az egyiküket egyszer száműzték egy börtönhajóra, az egyik fivére, Ned viszont ma már a legmagasabb körökben forog. Próbáltam ellazítani az elmémet, hogy haragom meglepetésnek tűnjön. Majd az úr kibökte az igazat: éveken át élt egy cirkuszban, miután kinint csempészett a szecesszionistáknak. Ismét csak: hah!

– Elborzasztottam? – kérdi sunyin sármos mosolyával.

– Nem – felelem. – Minden pillanatban fel vagyok készülve a kiábrándulásra.

– Nos, az nem biztos, hogy olyan jó – mondja. Pillantása akár egy tavalyról megmaradt madárfészek.

– Mondjuk így.

– Értem – mondja.

Azt állítja, belső szépségem van.

– Bár megjelenne kívül is! – felelem. – Jobb, ha a dolgok felszínre kerülnek.

Odafent az iratai között láttam leveleket nőktől, csodálóitól, akiknek aláírását borotvával eltávolította. Úriemberi csonkolás ez, gondolom, megőrzi titkukat.

Nos, maga Lucifer is úriember volt: szüksége volt az illemre, hogy járni-kelni tudjon.

Bérlőm versében rímel a remegő és az eső – mi értelme van ennek? Mégis attól tartok, túl gyakran örülök a társaságának. Ezért baráti áron kap teljes ellátást, emellett övé a legjobb szoba, az, amelyikben rézágy áll, rajta a foltvarrásos takaró; ebben van a beépített fürdőkád is, és csak az egyik ablaktáblát helyettesíti papír, a többi helyén rokkant fiatalembereket ábrázoló üveg ambrotípiák vannak, amelyeket egy nyugdíjas harctéri sebész háza előtt találtam az út szélén. Éppen illettek a lécek közé. Amikor az életet adó fény rózsásan és szürkén átvilágít rajtuk, az embernek megszakad a szíve.

Az irgalmasság – mondogatta mindig anyánk – nagyobb erény a szeretetnél, néhány nyelvben ugyanaz a szó jelöli a két dolgot. A vágyat részemről természetesen elhessegette az Úr. Bár néha úgy vélem, mintha látnám, rongyosan, kint a mohos kövön, mint egy gyermeket, aki átvág az udvaron iskolába menet. Egyszer csak megpillant az ember egy alakot a gyötrő téli fagy után épphogy csak magukhoz térő gumi- és hikorifák között. Ó, igen, súgom az elillanó valaminek, egy pitypang vagy egy selyemkóró pihéjének: mintha emlékeznék rád.

Most, miközben írok, heves eső zúdul a tetőre. Meg fogják szenvedni a baglyok a kertben, hiszen nekik meg kell szárítaniuk a szárnyukat. Drágám, küldtem Harrydnek levelet a születésnapjára, meg egy szürkehasút, rajta a szép Lucy Pickensszel. Azt hallottam, Miss Pickens bolond volt, és hiú, mint egy macska, de itt nálunk még mindenféle pénzt és viselkedést elfogadnak. Ha odafent egyetlen bank sem fogadja el a szürkehasút, akkor Harry kénytelen lesz betenni egy emlékkönyvbe. Sosem lehet tudni, mikor fogják keresni a gyűjtők – ezt kell majd felírni az én síromra is. Meg azt, hogy PIHENJEN MEG ITT LOVA ÉS BRICSKÁJA – ezt a látogatóknak, hiszen a sírok közt nincs lovász. Fogd magad a lovad, ha nem állok készen annyira, mint várnám. Küldtem még Harrynek néhány lázadó érmét is, hogy mandzsettagombot kalapáljon belőlük.

Bár a zöldhasúaknak jobban örülök, azért a bérlőim még mindig fizethetnek bármiben, amit a takarékbank elfogad, még az új kanadai pénzzel is, amiből kering itt egy kevés, bár szívesebben veszem az indián kagylópénzt vagy a hódprémet, és az ékszert sem vetem meg, hiszen aki unionista, és mindenki, aki unionistának adja ki magát, nehezen jut hozzá a nyugdíjához. Elfogadok ezüstrudat, strasszköves gombokat vagy akár nagy kagylót is, ha szép és hallani lehet benne a tengert. Minden eladható valahol, mert mi itt elfeledett módon élünk a kezdet vége elejének egy sarkában. Nem is tudom, mit értek ezen. De tényleg olybá tűnik, ez a hely kapott egy pillanatot a történelemben, majd megijedt attól, mennyire ragaszkodik hozzá, és vad csapkodásba kezdett. Hasztalan, akár egyenesen bűnös támadások. Egy jó jenkibérenc marad a naplójánál. Mint már mondtam.

Időnként megárad a folyó, olyan érzést kelt, mintha megint áldozatot kellene hoznunk, mielőtt ismét újrakezdhetnénk mindent. Hálás vagyok, amiért az én házam magaslaton áll, a South Sunken Road fölött, innen még jobban el tudom képzelni, hogy látlak. És miért is csak képzelném? Néha tudom, hogy látlak. Itt vagyok – érted, veled. A közlekedési eszközt majd eldöntjük. Amikor a kavargó felhők márványossá teszik az eget, mint a zsírréteg a húst, horgolt terítők lobognak a szélben a ruhaszárító kötélen, mert nem szedték be őket éjszakára, ez az én míves égboltom, ezek az én csillagaim. Ezeken keresztül nézek a fák közé, amelyek kirakós játék darabjaiként rajzolódnak ki az ég előtt. Kukucskálj át rajtuk, húgom!

A vasedényüzletben valaki egy megkeseredett vén remetévé lett szomszédasszonyról beszélt, én pedig közbeszóltam, hogy ez a sors vár rám is, és senki sem vette a fáradságot, hogy kedvesen győzködni kezdjen ennek ellenkezőjéről. Csillogó szemmel, egyetértően bámultak rám. Attól tartok, láttak már az utcán magamban motyogni. Egyszer bekötöztem a karomon egy égési sérülést, és amikor odakint járkáltam, elkezdtem csapkodni a karomat, mert azt hittem, hatalmas molylepke telepedett rá. Hosszú kabátot kellene hordanom, meg olyan mostanság divatos, palacsinta alakú kalapot. Guanóval trágyázott díszkertet kellene kialakítanom. Amikor a vasárnapi uzsonnára a szalonomba érkezik a lelkészünk, mindig megdöbbenek, hogy ő az egyetlen lélek, aki megpróbál felvidítani.

– Mi értelme van a keserűségnek? – kérdi.

Mire azt felelem, durván öltögetve egy foltvarrásos takarót:

– Nos, hogy bővebb lére eresszem, nem mindig tudom, de annyit azért érzek, hogy nem értem az életet, nem értem, milyennek kellene lennie. Megrekedtem egy helyben; zavarodottan, dermedten. Ettől függetlenül máskor azért tudom, hogy sok mindenért lehetek hálás. Ez olyan zavaros! Honnan tudhatna bármit is egy lélek?

Ő erre lesüti a szemét, és halkan felnevet, mintha megint sikerült volna teljesítenem azt az értelmetlen bravúrt, hogy túljártam Isten szolgájának eszén a kártyaasztalnál. De az én kezem akkor is üres marad. Én vagyok az „asztal” – a kifejezést egy Indiából vagy Kanadából vagy Ausztráliából származó új kártyajátékból kölcsönöztem, amit széptevő bérlőm tanított meg nekem. Ő mindhárom országban járt már. Az „asztal” a „felvevő” partnere, jelenti ki Jack bérlő kacsintva, miközben gyakorlatilag egyedül játszik – én jobban szeretem a whistet vagy a fáraót –, miközben én azt kérdezgetem: „Most mit csináljak?” Ez az egészre vonatkozik. Erről eszembe jutnak a lelkész látogatásai is. Ha szívesen tölti az idejét velem és az én spirituális bénultságommal, akkor bizonyára halálosan unalmas az élete, tele szánni valóan beteg emberekkel. Délutánonként kevergeti a teáját, és úgy tesz, mint aki jósol a teafűből:

– Istennek terve van veled.

– Hogy mosogassak el – felelem, mert máris belefáradtam Isten terveibe.

Egyszer sebesen elhussant mellettünk a jóképű bérlő bársonyköpönyegbe öltözve, épp sétálni indult, miközben a lelkész velem beszélgetett a szalonban, de a két férfi jóformán ügyet sem vetett egymásra. Máskor a bérlő egy rákok vérét idézően kék felöltőben libbent tova, mire odaszóltam a lelkésznek:

– Szereti a drámai megjelenést.

Ha pedig a bérlő rosszalló pillantást vet ránk, azt mondom:

– Katolikus.

Amikor azonban nem kell szólnom semmit, akkor úgy tűnik, mindhárman mindent értünk, szótlanul és elnézőn, ilyenkor az élet egy kegyeletteljes pillanatba ér. Nem úgy, mint amikor a bérlő elsétál mellettem, engem egyedül talál, megforgatja sétapálcáját, majd lövést imitál, mintha puska lenne a kezében.

Az emberek azt hiszik, nem ismerem őket. De házigazdájukként néha van rálátásom a dolgokra.

Mennyire hiányzol még mindig! A minap eszembe jutott, hányszor belopództunk a gyufáserszényhez, hogy az elhasznált szálakból kiszívogassuk a bolondlét, biztosan valamilyen ásványi anyagra vágyott a szervezetünk. Aztán az elfeketedett gyufavégekkel kihúztuk a szemünket. Úgyhogy meg is csináltam megint, csak hogy lássam, hogy mutatnék ma kihúzott szemmel, és csak annyit mondok, ebben a városban nincs szükség még egy házilag készített Kleopátrára. Bár egészen jól mutatnék egy mellemre kúszó hatalmas kígyóval. Kicsinálna a rezesfejű, és ez mindent elmond. Minden elmond mindent, és mindenki elmond mindent.

Belefáradtam a háztartás vezetésébe, így aztán megkopott ennek a helynek a fénye. A bérlőim a legtöbb hétvégén és ünnepnapon ridegtartásban vannak, ezért máshol keresnek maguknak ennivalót, általában az út végén álló Wilmer’sben. Bár Ofelia még mindig eljár hozzám segíteni a mosásban, meg hogy kitegye a mosóvizes dézsát a szomjas, halálosan kíváncsi mókusoknak, meg hogy tiszta vizet hozzon a kútról, aztán azt meg is melegítse a sparhelton, ez sosem elég. Hétfőnként – hiába kér a jóképű bérlő sült kacsát (a sörétbe bele is törne a foga) – Ofelia borjúfejet vagy combcsontot tesz fel főni, ad hozzá egy tarlórépakonzervet, a maradék kukoricának minden utolsó csuhéját és csövét meg egy ősrégi földimogyoró-konzervet. Mellé van jamszlepény, túrós pite meg káposzta Mr. Stanley Woo kordéjáról. Hetente egyszer készít egy meglehetősen borzalmas pacalt is, amit aztán napokig eszünk. Reggelire fogok egy banánt, levágok belőle egy-egy karikát mindenki zabkásájába, hogy nézegethessék holdképét. A liszt beszürkül, a kukoricalepény kiszárad – fasírtba még jó. Nem igazán árulhatom el, mit csinálok a mókusokkal (na jó: megfojtom őket egy libikókára hasonlító szerkezettel, amely egy dézsa vízbe hajítja őket – kacsával nehezebb lenne –, aztán ha így nem fulladnának meg, akkor földhöz kell csapni őket), de legalább nem lesz sörét a pörköltben. Szappanhab lehet, de azt nem lehet észrevenni, legfeljebb az ember lelkiismerete tisztul ki hirtelen.

Minden olyan fárasztó itt South Sunken Roadon. Amint leszedek egy pókhálót, máris megjelenik egy újabb, széles és kísérteties, mint egy tündér keze. Ide-oda cikáznak a lisztmolyok a kamrában; békén hagyom őket. Egyik mutató sem jó a nagy ingaórán, és bármi jobb lenne, mint azt látni, hogy ide-oda forog rajta minden, mintha egy őrült ördög irányítaná, csak azt nem lehet megállapítani, hogyan.

Amikor visszatérek a múlt helyszíneire, nem találok semmit, mintha minden csak a képzeletemben létezett volna. Mintha az élet álom lenne csupán, amelyet kitettünk hűlni az ablakba, mint egy pitét, aztán valaki ellopta. Ezek azok a pillanatok, amikor aztán leülök, magam elé képzellek téged, és eltűnődöm azon, vajon mit mondanál. A visszaemlékezés felér egy fülfájással, jelentenéd ki. Bár azt hiszem, én ilyen típus vagyok – töprengő, pedáns, nem annyira keresztény, mint amilyennek mutatom magamat, antiházinéni, ahogy a széptevő úriember megjegyezte. A bérlők közül sokan – a zsugások és a bűvészek, a bozótharcosok, a zsidók és a sónik – elteltek az új kultúrával: az elektromos árammal, a vasúttal, a hőlégballonokkal, és a nyugati sivatagban még mindig egyik ezüstláz követi a másikat, köztük lezajlik egy aranyláz, talán csak újabb képekért katonákról és háborúkról, mindenesetre mindenki gyermeki hévvel rohan olyan helyekre, amelyeknek a nevében szerepel a „por” vagy a „domb” vagy a „kezdet”, kurjongatva és dudorászva cipelik magukkal korábbi, eltűnő szívük terhét, mindenki a kelleténél messzebbre megy. A kiábrándult katonák nyugatra vonulása. A főutcánkon most már fapalló is segíti őket – három háztömbnyi hosszon legalábbis. Svindli szele süvít a városban. Tegnap hatalmas, hiszékeny kocát láttam caplatni az út kerékvájatai között, mintha valami hírt hallott volna, aztán felfalta volna a malacait, hogy szabadon utánajárhasson. Bár valószínűleg az lesz a vége, hogy valahol egy mezőn eső után belakmározik egy elfeledett fiúból. A gazdák disznói még mindig túrnak ki a földből halott katonákat. Nem is kell hozzá megközelíteni a csatatereket. Ezeknek a fiúknak egy része vagy dezertált, vagy lemaradt a csapatától, akárhogy is, mindannyian éhesen bolyongtak, majd lelőtték őket, most meg, évekkel később takarmánynak kotorják ki őket.

Ami pedig a nyugatra vonulást illeti, ezekből a városokból valószínűleg nem sok fog megmaradni. Ami az egyik nap csomópont, másnap zsákfaluvá válhat, még az olyan hiszékeny disznók számára is, akik elkerülik Ofelia kondérját. De egy eltökélt lényt nem lehet eltántorítani! Pláne nem ezeket a deres halántékú, sejtelmes férfiúkat, akik tele vannak titkokkal, aranyláncot hordanak, és van pénzük kifizetni a fogászt, hogy húzza ki minden fogukat, amint a fülükbe jut, hogy újabb mekkát találtak valahol – a Dimmit-folyót, a Turkey Miller’s Plumot meg hasonlókat. Aztán már közeleg is a fenyegető összeomlás, amikor felröppennek a pletykák és jóslatok egy másik mennybéli paradicsomról. Ezekből az urakból néhány bámészkodó lett, aki nem mozdul, egy ideje már felhagyott a nyughatatlan járás-keléssel – nem hallgat már a szívére. Bár senki sem nagyon hallgat a szívére, erre az összezavarodott, rángatózó szervre, amelyet úgy vonszolunk magunkkal.

Nos, drága húgom, el kell felejtenünk a bánatot és a keserűséget, és amikor az ember megáll körülnézni, ott az élet! Szárazfölddel körülvett beltenger; a világ ismét készen áll arra, hogy kövületekkel, bibircsókokkal és más nemkívánatos mókás ajándékokkal borítson be. Én személy szerint engesztelhetetlen vagyok nagyjából mindenben.

De minden jó lesz, ha Isten is úgy akarja.

Mindig szeretettel,

Eliz.

Koreai serpenyők zsírszaga és a késő délelőtti spangli füstje keveredett a levegőben, enyhe, változékony szél lengedezett, napsütötte kukászacskók édes bűze terjengett – az ilyen indián nyártól akartak megszabadulni az algonkinok, sikerült is nekik, leléptek az ékszereikkel és a vidámságukkal. A metró vibráló száguldása, repesztése. A broadwayi lokál szélesre tárt szájából áradó kénes szenny szaga. Hol ordító, hol alvó tégla- és betonépületek egymás hegyén-hátán a geometrikus állványdzsungel szorításában. Tengerként morajló forgalom, mentőautók glissandója – hatalomba csomagolt hatalom. A idézőjelek közé tett hatalom lett a közös márkajel. Robogók húztak el látszólag motoros nélkül.

Finn megkérte a fiatal alkalmazottat, hogy hozza ki az autót a garázsból – korán a korán ébredőknek járó kedvezmény miatt. Várakozás közben észrevett egy lelassító biciklis riksát. A sofőr Pete Seegerre emlékeztette, takaros gyapjúsapkát, flanelinget, hózentrágert viselt. Épp csak azt nem búgta maga elé, hogy „Fordulj, fordulj, fordulj!”. Ehelyett torkaszakadtából ordította:

– Figyelj, figyelj, figyelj! – Aztán folytatta: – Figyelj a tető alatt olvasható útmutatóra! Ne gondold, hogy nincs ott semmi! Óvakodj az ősz hajú hölgyektől, meg a rózsaszín drótoktól, meg a cipőktől, a cipőktől, a cipőktől…

Errefelé a fehér szkizókat nem tiltották el a biciklizéstől. A fekete szkizofrének pokrócok és kartonpapírok alatt gubbasztottak a járdán, a felhőkarcolók tövében. Előttük befőttesüvegbe gyűrt papír remegett, kifelé néző oldalán reszketeg írás: Nem vagyok hajléktalan. Ez a hajlékom.

– Hé! – kiáltotta a 28. sugárút sarkán lakókocsibüfét üzemeltető pasas a Pete Seeger-hasonmás bringataxisnak. – Haver! Neked kellene egy burrito!

Aztán a bringataxi elhajtott. Egy hónappal korábban robbantak a kuktabombák Chelsea-ben. Az emberek részben továbbléptek, részben nem.

A reggeli város szaga, az étel és a szmog keveréke gyermekkori emlékeket idézett fel Finnben, idegen városok képeit; mindig túl korán kellett kelnie, akár az osztállyal ment, akár a családdal, most újra rátört a halvány rettegés és különös izgalom, mint mindig, ha azt látta, hogy létezik egy világ a saját világával egy időben, attól mégis külön. Olybá tűnt számára, mintha a városokat más korszakokban létező más városok részeiből fércelték volna össze.

Manapság az emberek hangosan mobiltelefonálnak. Finn visszagondolt arra, amikor – még a századfordulón – először látott olyat, hogy valaki köztéren hangosan beszélt egy telefonba, amelyet ő nem is látott. Nem hitt a szemének. Mintha mindenki szántszándékkal megőrült volna. A hitetlenkedés mára elmúlt, az önként vállalt őrület érzése azonban megmaradt.

Egy tízessel megköszönte az alkalmazott fáradozását, majd elindult. Már nem ismerte ki magát a városban, amelyet önmagában csak Nem Yorknak nevezett: tele volt olyan városrészekkel, amelyek „nem”-et mondtak neki. Ott volt a NoHo, amely röhögve tiltakozott minden ellen. Meg a NoMad, ahol megszállt – naná, hogy épp ott szállt meg. A Nolita. Nem így hívták azt a lányt, akivel gimiben járt? Vagy inkább általánosban? Egy viccet mindig javítgatni, csiszolni, polírozni kell, amíg elő nem bújik belőle a dzsinn, el nem szalad, és akkor már nem is vicces többé.

Airbnb-n foglalt szállást Chelsea egyik ipari zónájában; a légkalapácsok zajától hajnali kettőig nem tudott elaludni. Itt egész éjjel dolgozhatnak, mintha senki sem lakna vagy próbálna aludni a környéken. Nagy kortyokban itta a kávét, és ellenőrizte, épelméjű-e, ahogy minden reggel szokta, amikor éppen nem utazott: elővette a laptopját, válaszolt a Times internetes kiadásának szerkesztőségi cikkeire, és megvárta, hogy a válasza kikerül-e az oldalra. Ezzel a módszerrel nagyjából meg tudta állapítani, mennyire bomlott aznap az elméje. Megtanulta a hozzászólást mindig a szerző dicséretével kezdeni. Ha úgy indított, hogy „Frank Bruninak inkább vissza kellene térnie az étteremkritikákhoz”, akkor az írása eltűnt az éterben. Ha azonban úgy kezdte, hogy „Frank Bruni zseniális, de…”, akkor kikerült az oldalra. Kétszer lett a hozzászólása „az olvasók kedvence”, egyszer „a szerkesztők kedvence”, jobbára azonban csak bekerült a reggeli beszélgetéseket felváltó hozzászóláskupacba, mielőtt a kommentek elérték volna a mennyiségi korlátot. „Melvin H Ohióból” néven futott. Úgy gondolta, talán ő az egyetlen Melvin H Ohióban, és mivel igazából nem volt sem ohiói, sem Melvin H, az is megfordult a fejében, hogy talán egyetlen Melvin sem él Ohióban. Ez a teszt egyáltalán nem volt hatékony módszer a mentális egészség és a gondolkodási képesség vizsgálatára, de Finn nem hitt az online demenciaoldalaknak. Az online demencia-kérdőívek hazudnak!

A kocsi hátsó ülésén hevert főbérlőjének eldobható macskavécéje; mielőtt tegnap elindult volna Navy Lake-ből, a hölgy megkérte, hogy vigye megával, és dobja ki valahol.

– Ez komoly? – kérdezte Finn.

– Bármelyik kuka megfelel. Csak aztán gyorsan hajtson el onnan. Nem ismerem a pontos szabályozást.

Finn azonban megállás nélkül vezetett Illinois-ból, jobbára meg is feledkezett arról, hogy az a valami ott van hátul, mert azt is elfelejtette, mi az ott hátul, néha azonban hallotta a hangját. A doboz csúszkált a Subaru ülésén. Egy-egy éles kanyarnál átsiklott egyik oldalról a másikra, és nekicsapódott az ajtónak.