Borítószöveg

Minden erőszakos bűncselekmény tragédia az áldozatok és családjuk számára, de az elkövető szempontjából is az. Eszemben sincs amellett érvelni, hogy bármely erőszakos elkövetőt fel kellene menteni. Mélyen hiszek az igazságosságban, valamint annak az emberi jogi keretrendszerben rögzített következményeiben, és egy percig sem vitatom, hogy az erőszakos bűnelkövetők bizonyos csoportját biztonságosan el kell zárni. Azt is értem, egyesek miért érzik szükségét annak, hogy mélyen megvessék az erőszakot elkövetőket: a bosszú alapvető emberi késztetés, amely bezár minket saját félelmeinkbe és haragunkba, miközben ugyanazt a kegyetlenséget tükrözi, amelyet tudatos szinten elítélünk. Bármennyire is fájdalmas, sok bölcsesség van abban a mondásban, hogy ha gyűlölünk valakit, az olyan, mint ha mi vennénk be mérget, és azt várnánk, hogy az illető haljon meg. Ahogy többek közt Gandhi is rámutatott, a társadalom erkölcsi szintjének legmegbízhatóbb mércéje az, hogy mennyire vagyunk együttérzők a társadalom legrosszabb tagjaival.

„Az igazságügyi pszichiáterként és pszichoterapeutaként dolgozó szerző szerint ha a súlyos bűncselekmények elkövetőit nem tekintjük embernek – és ennek megfelelően bánunk velük –, ugyanazt tesszük, mint ami miatt megbélyegezzük őket. A jó-rossz, normális-abnormális vagy tettes-áldozat ellentétpárok talán mégsem annyira kőbe vésett igazságok, mint ahogy azt gondolni szeretnénk. Gwen Adshead terápiás történetei megkérdőjelezik a „veleszületett bűnöző”, a „belátásra képtelen őrült” vagy a „javíthatatlan pszichopata ragadozó” címkék korlátlan alkalmazhatóságát, és megmutatják, hogy a sokszor elképzelhetetlenül kegyetlen tettek elkövetői is képesek változásra, ha kellő megértést és empátiát tapasztalnak.” – Dr. Fiáth Titanilla börtönpszichológus

Dr. Gwen Adshead igazságügyi pszichiáter és pszichoterapeuta; több mint 30 éve dolgozik terapeutaként erőszakos bűncselekmények elkövetőivel. Új-Zélandon született, orvosi képzést a Szent Bertalan Kórházban, igazságügyi pszichiátriai képzést a londoni Szent György Kórházban szerzett.

Eileen Horne amerikai író és drámaíró. A Londoni Egyetemen szerzett kreatívírás-diplomát. Dolgozott független televíziós producerként, újságíróként, olasz fordítóként, írt történelmi tényirodalmat, drámát és irodalmi adaptációt – például közreműködött a BBC rádiós drámasorozatában, amely egy fiktív törvényszéki pszichiáternőről szól.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gwen Adshead and Eileen Horne: The Devil You Know – Stories of
Human Cruelty and Compassion. Faber & Faber Limited, 2021

Copyright © 2021 by Gwen Adshead and Eileen Horne

Hungarian translation © 2023 Bujdosó István

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotó © depositphotos

ISBN 978-963-355-792-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Orosz Ildikó

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kiadó mindent megtett a szerzői jogok tulajdonosainak felkutatására és a velük való kapcsolatfelvételre, valamint a szerzői joggal védett anyagok felhasználására vonatkozó engedélyek megszerzésére, és a tudomására jutó hiányosságokat a lehető leghamarabb pótolja.

Laurának, akinek bátor szelleme összehozott bennünket

„Azért van gonoszság a világban, mert az emberek képtelenek elmondani a történetüket.”

CARL GUSTAV JUNG

Bevezetés

A régi szép időkben, amikor az emberek még beszélgettek a repülőgépeken, néha megkérdezték tőlem, mivel foglalkozom.

– Pszichiáter vagyok, erőszakos bűnözőkre specializálódott terapeuta – mondtam.

Az enyhe kíváncsiság ámulatba csapott át.

– Mármint maga tényleg azokkal az emberekkel beszélget?

Ezután időnként rögtönzött kioktatást kaptam, miszerint „időpocsékolás” ezekkel a „szörnyetegekkel” „bajlódni”, vagy zavartan azt kérdezték:

– De hát azokon nem lehet segíteni, azok már eleve ilyennek születtek, nem?

Néhány brit honfitársam pedig kicsit közelebb hajolt, és odasúgta:

– Most komolyan, szerintem vissza kellene állítani a halálbüntetést.

Manapság, ha nagy ritkán váltunk pár szót a gépen, amíg bekötjük magunkat, inkább azt mondom, virágkereskedő vagyok. De úgy vélem, azoknak, akiket egyaránt lenyűgöz és elborzaszt az emberi kegyetlenség, ennél valamivel jobb és őszintébb választ kell adnom az erőszakos bűncselekmények elkövetőinek kezeléséről, a velük folytatott pszichiátriai munkáról. Ennek a könyvnek ez a célja.

A cím abból a latin mondásból ered, miszerint az ismert gonosz kevésbé kockázatos, mint az ismeretlen. Ha az útitársaimra úgy tekintenék, mint terápiás csoportra, akár tesztelhetném is szimbolikus gondolkodási képességüket azzal, hogy megkérem őket, töprengjenek el ezen a bölcsességen, és mondják el, mi jut eszükbe róla. Nagy reményekkel fognék bele a munkába egy ilyen elképzelt „repülős” terápiás csoporttal, amely tele lenne beszédes, barátságos emberekkel. Első körben megvitathatnánk a vallásokból és a fantasyregényekből ismert gonosz témáját.

– Na de mi a helyzet azzal a gonosszal, amit nem ismerünk? – kérdezném egy ponton. – Az önök számára ki az?

– Nyilván valami idegen – válaszolná valaki –, olyasvalaki, mint akikkel maga is dolgozik.

Aztán reményeim szerint a csoport idővel belátná, hogy ez jelenthet egy olyan kegyetlen, gonosz ént is, amely ott él valahol mindannyiunkban. Egyesek ezt nem könnyen fogadják el, hiszen Lear király leányának szavaival élve: „Egyébiránt mi magunkat is örökké csak fölületesen ismerjük.”{1}

Az itt következő történetekben bemutatom, hogy a kollégáim és én mit is csinálunk „azokkal az emberekkel”, illetve miért érdemes meghallgatni őket, és együttérzést tanúsítani irántuk. Nem ítélkezem azok felett, akik nem értenek egyet velem, ahogyan a pácienseim felett sem ítélkezem, és tökéletesen megértem, miért viszonyul a környezet olykor felettébb ellenszenvesen a munkámhoz. Mindenkit lenyűgöz és érdekel, amit „gonosznak” nevezünk, az ember erőszakra és kegyetlenségre való képessége – mi sem bizonyítja ezt jobban, mint a hírek és a szórakoztató média által bemutatott tartalmak.{2} És még ha a globális adatok azt mutatják is, hogy modern korunkban az erőszak mértéke folyamatosan csökken az életünkben, az étvágyunk e téren tagadhatatlanul növekszik. Magamat is beleértve. Hiszen nem véletlenül választottam ezt a hivatást.

Az 1980-as években, amikor az orvosi egyetemre jártam, a pszichiátriát mint specializációt általában nem tartották nagyra, jóllehet már az ókorban is tudták, hogy a test egészségéhez elengedhetetlen a lélek egészsége. (Vagy ahogy egyik kollégám mondani szokta: „A pszichiáter az egyetlen orvos, aki a testnek azt a részét vizsgálja, ami számít.”) Egyetemi hallgatóként egy ideig fontolóra vettem az ortopéd sebészetet is, valószínűleg azért, mert mindenképpen helyre akartam tenni a dolgokat, és tetszett a pragmatikus hatékonyság. Ugyanakkor vonzott a pszichiátria is, valamint annak kapcsolata az identitással és a kommunikációval. Úgy gondoltam, intellektuálisan és érzelmileg egyaránt ösztönzőleg hat rám. Már akkor is tudtam, hogy az emberi elme komplexitása és ereje óriási, és ha sikerül az emberek elméjét megváltoztatni, az mind személyes, mind politikai szinten nagy jelentőséggel bír.

Az emberiség évszázadokon át az éppen elterjedt technológiákból származtatott analógiákkal próbálta megragadni az elme mibenlétét, következésképpen manapság az emberi elmét leginkább a számítógéphez hasonlítjuk: olyan gépként tekintünk rá, amelybe az identitás „bele van kódolva”. A gondolatokkal és érzelmekkel kapcsolatos adatokat „feldolgozzuk”, „elraktározzuk”, ilyen és olyan „módokba kapcsolunk”, amikor különböző funkciókat látunk el. Az elmének ez a modellje bizonyos kutatások során előnyös lehet, ugyanakkor vajmi keveset árul el az emberi tapasztalatok összetettségéről, különösen abban a térben, amelyben az életünket éljük. Az olyan fizikusok, mint Carlo Rovelli, azt állítják, hogy a világegyetem viszonylagos, következésképpen az elme is az, márpedig ha ez a helyzet, akkor jobb metaforákat kell találnunk, amelyek hívebben tükrözik a pszichológiai tapasztalás organikus, dinamikusan változó természetét.

Én az elmére jobban szeretek úgy tekinteni, mint egy korallzátonyra: ősi, rétegzett és titokzatos, amelyben sötét árnyékok és kockázatok is rejlenek, ugyanakkor egyfajta tápláló sokféleséget is magában foglal. Első ránézésre kaotikusnak tűnhet, de valójában komplex és strukturált ökoszisztéma, amely végtelenül lenyűgöző és nélkülözhetetlen az emberi élethez. A környezeti stressz hatására rengeteg zátony kiszáradhat, ugyanakkor tudományos kísérletek bizonyították, hogy a korallzátonyok jól reagálnak az ellenálló képességüket növelő beavatkozásokra. Egyetemista koromban gyorsan rádöbbentem: a pszichiátria tanulmányozása megköveteli, hogy mélyen a felszín alá merüljünk, a sötétségbe, ahol gyönyörű, de veszélyes dolgok is megjelenhetnek. És bizony nem kevés időbe telik majd, hogy megszokjam a mélységet, és megtanuljak odalent is nyugodtan lélegezni.

Azóta hosszú szakmai pályafutásom során folyamatosan olyan áhítat és rácsodálkozás kísért végig az úton, amelyet az óceánnal és annak rejtett mélységeivel tudok megragadni – imádom e. e. cummings gondolatát, miszerint „a tengerben mindig csak önmagunkat találjuk”{3}. Munkám hatalmas élvezetet jelent számomra, és gyakran szolgál meglepetésekkel is. Megmutatta, hogy az olyan fogalmak, mint „jó” és „rossz”, „áldozat” és „tettes”, nem kőbe vésett igazságok, és az ember igenis lehet egyszerre mindkettő. Kezdőként úgy gondoltam, az a feladatom, hogy az emberek jobban érezzék magukat, de idővel megtanultam: a munkám lényege inkább abban áll, hogy segítsek az embereknek jobban „megismerni a saját elméjüket”, ami ugyebár teljesen más. Ez a folyamat korántsem fájdalommentes a pácienseim számára, és olykor engem is nagyon megvisel. Kiderült, hogy időnként muszáj átélnem bizonyos nyomasztó érzéseket, noha ezek inkább mély szomorúságra és frusztrációra vezethetők vissza, mintsem borzalomra és undorra. Az én feladatom, hogy felismerjem és egyfajta együttérző távolságtartással szemléljem a saját reakcióimat is. Nagyjából ez az, amire a buddhisták azt mondják, hogy „lebegés a bardóban”, azaz a köztes létben.

Ahogy elmélyedtem pszichiátriai tanulmányaimban, idővel annak igazságügyi (forenzikus) ága felé fordult az érdeklődésem, ahol az elme sötétebb módozatait testközelből ismerhettem meg, és ez időnként komoly kockázatokat is rejtett magában. Az igazságügyi pszichiáterek – túl azon, hogy diagnózisokat állítanak fel, felügyelik és koordinálják a betegek kezelését, mint bármely más orvos – azzal is foglalkoznak, hogy a társadalom miként reagál a törvényszegőkre és hogyan viszonyul hozzájuk. Ez a munka érdekes etikai és jogi kérdéseket vet fel a felelősség, illetve a szándékosság vonatkozásában, valamint a tekintetben, hogy mennyiben vonhatók felelősségre tetteikért a mentális zavarban szenvedők. A legtöbb igazságügyi pszichiáter emelt biztonsági fokozatú kórházakban, zárt osztályokon dolgozik olyan szakembergárdával, amely együttesen biztosítja a páciensek koordinált ápolását. Kicsit olyanok ők, mint a búvároknál a merülőtársak, akik előzetesen átbeszélik a tervet, és hogy ki miért felel odalent, így vigyáznak egymásra. Én alapvetően csapatjátékos vagyok, amint azt a csoportterápiás tevékenységem (illetve jelen könyv megírása) során többször is volt alkalmam bizonyítani, így a törvényszéki munka ideális választásnak tűnt számomra.

Miután letettem az igazságügyi pszichiátriai szakvizsgát, ráébredtem, hogy pszichoterapeuta-képzésre is szükségem lesz. Szakmánk hajnalán a legtöbb pszichiáter terapeuta is volt egyben, de a huszadik század végére a két terület különvált egymástól, és egyre kevésbé megszokott, hogy egy pszichiáter terapeutaként is dolgozzon. Ma a pszichiáterek a többi szakorvoshoz hasonlóan irányítják, értékelik és kezelik a betegeket. Számomra azonban a pszichiátria művészete a párbeszédben és az emberek történeteiben rejlett. Behatóan akartam tanulmányozni a pácienseket, időt és teret akartam hagyni nekik, hogy átgondolják a helyzetüket. Terapeutaképzésem alatt olyan kutatási területekbe ástam bele magam, mint az anyai erőszak, trauma és csoportmunka, valamint az orvosi etika és az orvosok kezelése. Mindez és még sok minden más is megjelenik az itt bemutatott élettörténetekben. Egy fontos szál végig nyomon követhető bennük, mégpedig az, amit a legtöbbet tanulmányoztam: a gyermekkori kötődés a személyes kapcsolatokban, illetve annak hatása a későbbi erőszakos hajlamok kialakulására. Mindez nagyban befolyásolta az emberi viselkedésről való gondolkodásomat, amint azt a későbbiek során látni fogjuk.

Minden erőszakos bűncselekmény tragédia az áldozatok és családjuk számára, de az elkövető szempontjából is az. Eszemben sincs amellett érvelni, hogy bármely erőszakos elkövetőt fel kellene menteni, vagy hogy mindenkit el kellene bocsátani a börtönökből és a zárt osztályokról. Mélyen hiszek az igazságosságban, valamint annak az emberi jogi keretrendszerben rögzített következményeiben, és mindazok fényében, amit láttam és hallottam, egy percig sem vitatom, hogy az erőszakos bűnelkövetők bizonyos csoportját biztonságosan el kell zárni. Azt is értem, egyesek miért érzik szükségét annak, hogy mélyen megvessék az erőszakot elkövetőket: a bosszú alapvető emberi késztetés, egyfajta igazságszolgáltatás, amely bezár minket saját félelmeinkbe és haragunkba, miközben ugyanazt a kegyetlenséget tükrözi, amelyet tudatos szinten elítélünk. Bármennyire is fájdalmas, sok bölcsesség van abban a mondásban, hogy ha gyűlölünk valakit, az olyan, mint ha mi vennénk be mérget, és azt várnánk, hogy az illető haljon meg. Ahogy többek közt Gandhi is rámutatott, a társadalom erkölcsi szintjének legmegbízhatóbb mércéje az, hogy mennyire vagyunk együttérzők a társadalom legrosszabb tagjaival.

Ahogy teltek az évek, kezdtem úgy gondolni a pácienseimre, mint valamilyen katasztrófa túlélőire, ahol ők maguk okozták a katasztrófát, és a kollégáim meg én vagyunk az elsők, akik a helyszínre érnek. Életük fontos fordulópontján találkozom velük, segítek nekik megbékélni új identitásukkal, amely kitörölhetetlennek tűnhet a számukra – ahogy az egyik páciensem fogalmazott: „Az ember lehet exbuszsofőr, de soha nem lehet exgyilkos.” A munkánk megköveteli az emberektől, hogy vállalják a felelősséget életük történéseiért, erre a pontra eljutni pedig sokszor nehéz és hosszú folyamat. Ráadásul mindez változó politikai környezetben zajlik, amikor minduntalan változtatják a mentális betegségek kezelésére fordítható pénzügyi források mértékét, s ezzel jelentősen befolyásolják tevékenységünk eredményességét. Ma is tisztán emlékszem, amikor az 1990-es évek elején, nem sokkal azután, hogy megkezdtem törvényszéki munkámat, elhangzott az Egyesült Királyság akkori miniszterelnökétől, John Majortől az elhíresült mondat: „Itt az idő, hogy a társadalmunk kicsivel több dolgot ítéljen el és kicsivel kevesebb iránt tanúsítson megértést.” A kötelező minimum büntetési tételek bevezetése, az ennek következtében meginduló tömeges bebörtönzési hullám, valamint a mentális egészségügyi szolgáltatásokra szánt pénzek drasztikus elvonása messzemenő társadalmi következményekkel járt, nemcsak Nagy-Britanniában, hanem az egész világon is. Sokat írtak és beszéltek már erről nálam okosabb emberek, úgyhogy én csak annyit mondok: túlontúl sok embert zárunk börtönökbe, nagyrészt csak azért, hogy kielégítsük a bosszúéhes közvéleményt, holott az elkövetőknek csak nagyon kis hányada annyira kegyetlen vagy veszélyes a társadalomra nézve, hogy a reintegrációja nem lehetséges.

Több mint harminc éve dolgozom a brit Országos Egészségügyi Szolgálatánál (National Health Service, NHS). Szolgálati időm nagy részét a berkshire-i Broadmoor Kórházban töltöttem, mintegy nyolcvan kilométerre Londontól. A Broadmoort 1863-ban építették, egyike volt azoknak a viktoriánus kori tébolydáknak, ahová az „őrült bűnözőket” zárták, és ápolták olykor életük végéig. A neogótikus épületkomplexumban fennállása óta az Egyesült Királyság legelvetemültebb erőszakos elkövetőit kezelték. Nem véletlen, hogy a Broadmoor olyannyira megragadja a britek képzeletét. Amikor még diákként látogattam el oda, fiatalos meggyőződéseim és tudatlanságom fénykorában, magam is úgy gondoltam, hogy elavult intézmény, ahol barbár módszereket alkalmaznak. Amikor aztán munkába álltam, gyorsan kiderült, hogy ennek épp az ellenkezője igaz. Emelt biztonsági fokozatú kórházaink roppant fontos és humánus funkciót látnak el, és örömmel jelenthetem, hogy a legtöbb fejlett országban hasonló pszichiátriai intézmények működnek, amelyek a börtönökből is fogadnak pácienseket, illetve megfelelő alternatívát kínálnak azoknak, akiknek erre szükségük van.

Manapság egy olyan helyet, mint a Broadmoor, már senki nem tekint várbörtönnek, ahová csak a reménytelen esetek kerülnek, akik soha nem szabadulhatnak. Épp ellenkezőleg: a hangsúly egyértelműen a rehabilitáción és a gyógyuláson van. A páciensek átlagosan öt évet töltenek az intézmény falai között. A Broadmoorban jelenleg mintegy kétszáz betegágy található, alig feleannyi, mint amikor munkába álltam. Manapság sokkal több embert küldenek közepes vagy alacsony biztonsági fokozatú kórházakba, amelyekben pályafutásom során szintén megfordultam. A legtöbben bírói döntésre kerülnek ilyen intézményekbe, közvetlenül a tárgyalás után, vagy börtönökből hozzák át őket, ha időközben megromlik a mentális egészségük, illetve (nagy ritkán) előfordul, hogy civil pszichiátriai intézetből is küldenek át betegeket, ha a többi páciensre veszélyesnek ítélik őket.

Amint azt a következő fejezetek némelyikében látni fogjuk, munkaidőm egy részét magam is börtönökben töltöttem az Országos Egészségügyi Szolgálat munkatársaként. Az Egyesült Királyságban a mentális egészségügyi szolgáltatók az 1990-es évek óta kötelesek a pszichiátriai problémákkal küzdő rabokkal is foglalkozni. Szakemberként mindent megteszünk, hogy támogassuk és megfelelő kezelésben részesítsük a fogvatartottakat, akik száma soha nem látott mértékben emelkedik. Első kézből tapasztaltam, hogy a börtönökben a mentálhigiénés ellátásra szorulók száma messze meghaladja a rendelkezésre álló erőforrásokat, a börtönben töltött idő pedig súlyosbítja a mentális betegségeket. E tekintetben olyan válsággal nézünk szembe, amely sürgős beavatkozást igényel. Becslések szerint az Egyesült Királyságban jelenleg a fogvatartottak mintegy 70 százaléka küzd legalább két mentális problémával, a depressziótól a szerabúzuson és -függőségen át egészen a pszichózisig. Az utóbbi időben úgy változott a jogszabályi környezet és a végrehajtói gyakorlat, hogy a fogvatartottak száma meredeken emelkedik – amióta szakorvosként dolgozom, az Egyesült Királyságban a számuk megduplázódott, az Egyesült Államokban pedig több mint a háromszorosára nőtt. Jóllehet ebben az időszakban a bűnözési ráta összességében csökkent, a rabok számának emelkedése (ami nyugat-európai viszonylatban Angliában és Walesben a legmagasabb) egyúttal azt jelenti, hogy nőtt a mentális betegségekben szenvedők száma is.{4}

Ezek a számok súlyos társadalmi és etnikai egyenlőtlenségeket is tükröznek, valamint azt, hogy a társadalom egyre inkább a büntetésben, nem pedig a mentális betegségek és a bűnözés közötti összefüggések beható tanulmányozásában keresi a megoldást. A mentális betegek túlnyomó többsége soha nem szegi meg a törvényt, legfeljebb tilosban parkolásért indítanak ellenük szabálysértési eljárást, ugyanakkor sokkal valószínűbb, hogy bűncselekmény áldozatává válnak, mint egészséges társaik. Annak a kevés mentális betegnek, aki mégis elkövet valamilyen erőszakos bűncselekményt, a letartóztatás után általában tovább romlik az állapota, hiszen a börtönkörülmények még az egészséges emberek mentális épségét is kikezdik. Erőforrások hiányában a súlyos mentális betegséggel diagnosztizált fogvatartottak mindössze 10-20 százaléka kapja meg a szükséges segítséget és kezelést, és még akkor is nagyon sokáig kell várnia rá. Hiszen a pszichiátriai problémák nem élveznek elsőbbséget úgy, mint például egy törött végtag vagy lőtt seb ellátása.

Terapeutakollégáimmal erkölcsileg igencsak megkérdőjelezhető és felettébb összetett erőtérben dolgozunk, tudván, mennyire hibás és rosszul irányított az egész rendszer. Demokráciában élünk, ahol az állampolgárok választják meg a törvényhozókat, a törvények pedig a többség akaratát tükrözik. E szerint a bűnelkövetők miattunk vannak ilyen helyzetben. Amikor épp azon igyekszem, hogy segítsek valakinek leküzdeni a problémáit, tisztában vagyok vele, hogy szüksége lenne rám sok más betegnek is, aki soha nem fogja megkapni ezt a támogatást. De hiába vagyok tisztában ezzel, nem tárhatom szét a kezem tiltakozásul, és nem sétálhatok el, hiszen orvosként a legjobb tudásom szerint igyekeznem kell enyhíteni a betegek szenvedésén. És persze léteznek olyan esetek is, amikor valaki kaphatna segítséget, de nem hajlandó elfogadni. A pszichoterápiát senkire nem lehet ráerőltetni.

Az igazságügyi pszichiátriai tevékenységekkel kapcsolatban nem sok írás érte el a nyilvánosságot. A mentális betegségeket, valamint az erőszakos bűnelkövetők kezelését általában inkább misztifikálják, illetve hibásan mutatják be, gyakran minden alapot nélkülöző módon, vagy olyan, valóban alkalmazott módszerek mentén, amelyek viszont hajlamosak figyelmen kívül hagyni, hogy a bűnelkövetők is emberek. Az utóbbi időben egyre inkább úgy érzem, hogy a világnak sürgősen rá kellene döbbennie bizonyos dolgokra. Nekem ugyanis úgy tűnik, hogy azt a sok heves vitát, amely a mai felgyorsult kommunikációs csatornákon számos fontos társadalmi kérdésben zajlik, mind áthatja a félelem. És ugyan mi lehetne félelmetesebb egy erőszakos bűncselekményre képes „szörnyetegnél”? Akárcsak az ezüstösen megcsillanó cápát a zátonyok között, az erőszakos elkövetőket is egyszerűen ragadozónak tekintik. Az embert magát, aki valaha ugyanolyan gyermek volt, mint bármelyikünk, és ugyanúgy érzett örömöt és bánatot, már nem is látják a közvélemény elmarasztaló ítéleteinek tengerében.

Évek óta tartok szakmai előadásokat az erőszak és a gonoszság témájában, és szívesen publikálok tudományos folyóiratokban. Az utóbbi időben többször beszéltem a nagy nyilvánosság előtt is, és úgy éreztem, készen állok arra, hogy megosszam az érdeklődő közönséggel azoknak a terápiáknak a részleteit, amelyekből én magam is rengeteget tanultam az emberi elme működéséről. De az általam végzett munka olykor megakad, vagy leküzdhetetlen akadályba ütközik. Sokan nagyon nehezen beszélnek az érzéseikről, a gondolataikról, míg mások a valóságot sem érzékelik. Tapasztalataim megosztására összeálltam kedves barátommal, Eileen Horne író-dramaturggal. Az ő szakmájában – akárcsak az enyémben – szintén gyakran az a feladat, hogy kihámozzuk az értelmet az értelmetlenségből, illetve a képzelőerő segítségével együttérzésre bírjunk másokat. Együtt térképeztük fel szakmai pályafutásom ívét olyan történetek segítségével, amelyek rávilágítanak az elmúlt három évtized robbanásszerű változásaira az Országos Egészségügyi Szolgálat munkájában, a pszichoterápiás gyakorlat és az igazságügy terén. Én ugyan az Egyesült Királyságban szereztem a tapasztalataimat, de a kutatás szempontjából releváns adatokat más országok, elsősorban az Egyesült Államok szakmai gyakorlatából is átvettünk.

A könyvben azonos számban jelennek meg férfi és női páciensek, jóllehet az erőszakos bűnelkövetők között a nők aránya nem éri el az 5 százalékot.{5} Ez azért alakult így, mert sokkal jobban bevonódtam a női elkövetőket elemző kutatásokba, rengeteg erőszakos nővel dolgoztam, és számomra roppant fontos, hogy az ő hangjuk is hallható legyen. A fejezetek egynegyede színes bőrű elkövetőket mutat be, ami nagyjából megfelel a börtönökben és a kórházakban tapasztalható aránynak. Ez figyelemre méltó, tekintve hogy a legutóbbi népszámlálás szerint az Egyesült Királyság lakosságának mindössze 13 százaléka színes bőrű. Nem lehet elhallgatni, hogy igazságszolgáltatásunkban nagymértékben jelen vannak az olyan tényezők, amelyek erősítik a kulturális, etnikai és faji előítéletek kialakulását (beleértve a sajátjaimat is) a törvényszéki munka során.

Végül pedig, noha leginkább gyilkosokkal dolgoztam a kórházakban és zárt osztályokon, felvettem a listára egyéb erőszakos bűncselekmények – gyújtogatás, zaklatás, szexuális erőszak – elkövetőit is, akiket a börtönben vagy feltételes szabadlábra helyezésüket követően kezeltem. Két fejezetet szenteltem olyan személyeknek, akik ellen még nem emeltek vádat, és nekem kellett megállapítanom, veszélyt jelentenek-e a társadalomra. Minden esetben elmesélem, hogyan találkoztam a pácienssel, és milyen minőségben, hogyan alakult közöttünk az interakció (beleértve az én hibás lépéseimet is), valamint bemutatom az elkészült jelentés tartalmát, amely magában foglalja a terápia során feltárt tényeket, nehézségeket és az esetleges kockázatokat. Vannak olyan problémák, amelyek gyakran megjelennek a hétköznapi terápiák során is, ezért ismerősnek tűnhetnek az olvasó számára, például hogy milyen nehéz feldolgozni egy-egy múltbéli traumát, vagy hogy mennyire fontos elengedni azokat a régi beidegződéseket és szerepeket, amelyeknek már nem vesszük hasznát, vagy megtalálni a harag és a kétségbeesés kezelésének és kommunikálásának egészséges módjait. Olykor valóban sikerül előrelépni, máskor nem tudjuk megoldani a problémákat, akárcsak a való életben. A könyvben bemutatom olyan, előszeretettel használt hétköznapi címkék valódi hátterét, mint a „narcisztikus” vagy a „pszichopata”, de kitérek a média felkapott témáira, így a sorozatgyilkosokra vagy épp a Münchhausen-szindrómát körüllengő mítoszokra is.

Minden fejezet más-más területet fed le, de akárcsak az igazságügyi szakértői munka során, a legfőbb cél itt is az erőszakos bűncselekmények szempontjából releváns általános kockázati tényezők azonosítása. Egy kollégám az erőszakos bűnelkövetést egy kerékpárzárhoz szokta hasonlítani. A különböző ingertényezők (stresszorok) kombinációja a következő: az első két „szám” olyan társadalmi tényezőkből áll, mint a nem, a kiszolgáltatott élethelyzet, a szegénység, nagyon leegyszerűsítve: az erőszakos bűncselekmények többségét fiatal, szegénysorban élő férfiak követik el. A következő kettő magára az elkövetőre vonatkozik: a háttérben lehet abuzív szerhasználat vagy a gyermekkorban elszenvedett traumák legkülönbözőbb fajtái. Az utolsó „számjegy” a legérdekesebb, amely nyitja a zárat, és szabad utat enged az erőszaknak. Ez legtöbbször egyéni sajátosság; az áldozat magatartásában van valami, ami kizárólag a bűnelkövető számára bír jelentőséggel – ez lehet egy egyszerű gesztus, hétköznapi kifejezés, sőt akár egy szimpla mosoly is. Az elkövetőkkel végzett munkám során mindig ezt a valamit kerestem, illetve hogy ez miként illeszkedik a teljes élettörténetükbe, az önmagukról alkotott narratívájukba. Ennek megtalálása nem könnyű, egy-egy pillanatra felvillan, majd ismét eltűnik, akár egy aprócska hal a korallok labirintusában. Sok idő kell hozzá, nyitott elme, szándék, hogy észrevegyük, és persze némi fény sem árt.

Egyik legfontosabb tanárom és mentorom, dr. Murray Cox szintén a Broadmoorban dolgozott pszichiáterként és terapeutaként. Ő mindig azt hangsúlyozta, hogy figyeljünk a tudattalan költészetére, amit még azoknál a pácienseknél is meg lehet hallani, akik végzetesen idegennek tűnnek. Az egyik kedvenc példája egy olyan páciensről szólt, aki egyszer azt mondta: „Azért vagyok vak, mert túl sokat látok, ezért aztán sötét lámpánál tanulok.”{6} Ez a döbbenetes metafora mutat rá a legjobban, miért is írtam meg ezt a könyvet. Olykor mindannyiunk tisztánlátását megzavarhatja valami: félelem, türelmetlenség vagy tagadás. Az az illető, aki mellettem ül a repülőn, és szörnyetegnek látja a pácienseimet, talán szintén „túl sokat lát”, amikor megnézi a híradót vagy elolvassa a hírfolyamot a Facebookon vagy a posztokat a Twitteren. Én ennél sokkal mélyebb merülésre invitálom az olvasót, olyan mélyre, ahol a sötét történetek számos rejtélyre világítanak rá. Ennek a könyvnek a lapjain hús-vér emberekkel találkozunk majd, nem adathalmazokkal vagy mitikus szörnyekkel, és megmutatom, ők miként formálták az én életemet, illetve hogy mit tanulhatunk tőlük.

Egy szóval sem állítom, hogy könnyű lesz. Nem kevés empátia kell ahhoz, hogy leüljünk beszélgetni valakivel, aki levágta egy embertársa fejét, vagy több tucatszor mártotta bele a kést a barátjába, vagy a saját gyermekét erőszakolta meg. Amíg ők a terápián próbálnak fejlődni, az olvasóban felvetődhet a kérdés: „Milyen jogon éreznek ezek szeretetet, szomorúságot vagy megbánást?” (A velencei kalmárból Shylock szavai jutnak eszembe: „Ha megszúrtok, nem vérzünk-e?”{7}) Ahhoz, hogy megértsük ezeket az embereket, nem kevés képzelőerőre lesz szükség, el kell kísérnünk őket az útjukon, hogy lássuk azt, amit ők. A híres tengerkutató és felfedező, Jacques Cousteau (Cousteau kapitány) mondta: „Egy halat a legjobban úgy figyelhetünk meg, ha mi magunk is hallá változunk.” Ebben a könyvben mutatok néhány olyan dolgot, amit nehéz lesz elfelejteni – első kézből tudom, hogy ha tőlünk idegen tapasztalatokba nyerünk bepillantást, az megváltoztathatja a személyiségünket. De én mindvégig ott leszek az olvasó mellett, és segítek átfordítani a szenvedést értelemmé. Ahogy haladunk előre a fejezetekben, a fény egyre erősödik, én pedig remélem, felsejlik előttünk az elfogadás és a változás lehetősége.

dr. Gwen Adshead

A szerzők megjegyzése

A könyvben olvasható történetek az állami mentálhigiénés ellátás keretében végzett terápiákat mutatnak be. A brit Országos Egészségügyi Szolgálatot (NHS) a második világháború után alapították azon elv szerint, hogy az egészségügyi ellátást az államnak kell biztosítania közpénzből, hiszen a népesség egészsége közérdek. Az NHS költségei azonban a várható élettartam növekedésével párhuzamosan folyamatosan emelkedtek, illetve drágultak az alkalmazott technikák, gyógyszerek és orvosi szolgáltatások is. Ezért az egymást követő kormányok mind igyekeztek az állami szolgáltatót minél inkább piaci alapokra helyezni a fenntarthatóság érdekében. Az egészségügy az Egyesült Királyságban ma már megvásárolható és értékesíthető, és a kialakult forma közelít az amerikai ellátási rendszerhez: akik megengedhetik magunknak, egyre inkább magán-egészségpénztár segítségével veszik igénybe a szolgáltatásokat. A folyamatos szerkezetátalakítás mindvégig a költségek csökkentésére fókuszált, ami elsősorban a szolgáltatások megnyirbálását jelentette, következésképp az Országos Egészségügyi Szolgálat ma már sokkal kisebb értéket képvisel a társadalomban, mint egykoron. Ez hatványozottan igaz a mentális betegségek kezelésére, amint azt számos történetünk is igazolni fogja.

A könyvben a bűnelkövetéssel, mentális egészséggel, az igazságügyi pszichiátriával, valamint a mentális megbetegedések kezelésével kapcsolatos kérdések széles skáláját érintjük, amelyek önmagukban is átfogó kutatási területeket képviselnek. Az olvasó azonban nem tankönyvet tart a kezében, és nem is széles körű áttekintést vagy minden témára kiterjedő mélyelemzést. Ismerve az emberi elmével kapcsolatos viták, illetve a kapcsolódó szakirodalom összetettségét és szerteágazóságát, úgy véltük, az lesz a legjobb, ha egy-egy fejezethez csak néhány jegyzetet teszünk; ezekben ajánlunk további olvasmányokat, valamint természetesen közöljük bizonyos adatok és konkrét idézetek forrását. A könyv végi jegyzetek tehát útjelzőként értelmezendők azok számára, akik szeretnének jobban elmélyülni valamelyik témában.

Amikor a könyvben az „elkövető” szót használjuk, azt nem pejoratív értelemben tesszük, illetve nem is az a célunk vele, hogy elfedjük a fogalom mögött magát az embert. Ez egyszerűen egy jogi szakkifejezés azokra az emberekre, akik valamilyen bűncselekményt követtek el. Gyakran használjuk a „normális” szót is, általában idézőjelben, mivel a normalitást egyáltalán nem könnyű definiálni egy olyan világban, ahol több milliárd ember él. A szerzők nem élnek semmilyen feltételezéssel arra vonatkozóan, hogy mi számít „normálisnak”, legyen szó emberek egy csoportjáról vagy valamilyen intézményről. A pszichiáterek már szakmai karrierjük korai időszakában általában arra a következtetésre jutnak, hogy a „normális” olyasmi, mint a tofu a különböző fűszeres pácokban: ízét inkább a környezetétől kapja. A normalitás sokszor egyfajta fátyol is, amely eltakarja a szemünk elől a kockázatokat, amint azt némelyik páciens példájában látni fogjuk.

Egyfelől kiváltságos helyzetben vagyunk, hiszen tanúi lehetünk, amint embertársaink felvállalják a kockázatot, hogy megosszák velünk azt, amit Shakespeare „meztelenül didergő gyöngeségünknek”{8} nevezett, és ezt tiszteletben tartjuk. Másfelől orvosetikai alapvetés, hogy a betegektől szerzett információk, a velük folytatott beszélgetések nem adhatók tovább. A magánszféra védelme az igazságügyi munka során messze túlmutat az elkövetőkön, akikkel dolgozunk, és kiterjed az áldozatra, valamint az áldozat és az elkövető családjára is. Az itt olvasható történeteket természetesen úgy szerkesztettük meg, hogy ezt maximálisan figyelembe vettük. Sem jogilag, sem etikailag nem lenne helyénvaló egyedi eseteket a széles nyilvánosság elé tárni, ezért a rengeteg szakmai tapasztalatból, illetve az évek során összegyűlt esettanulmányból olyan portrékat állítottunk össze, amelyek tizenegy, klinikailag és pszichológiailag pontos képet tárnak elénk, de a Google ezeket az „eseteket” nem fogja megtalálni az interneten.

dr. Gwen Adshead és Eileen Horne

2020. december

AZ ISMERT GONOSZ

TONY

– Ki szeretne megkapni egy sorozatgyilkost?

A pszichoterápiás osztály heti rendszerességgel megtartott értekezletén voltunk a kórházban, ahol az aktuális ügyeket beszéltük meg és osztottuk ki. A legtöbben már megkapták az új esetüket, már csak néhányan maradtunk az utolsó betegekre. Az ironikus kérdésre válaszul páran halkan felnevettek, de senki nem vállalta.

– Ez most komoly? Senki?

Igazából szerettem volna jelentkezni, de hát én voltam a legfiatalabb, és attól féltem, szakmailag naivnak tartanak, vagy azt hiszik, valami perverz kíváncsiság vezérel. Szinte éreztem, ahogy a kollégák az asztalnál alig láthatóan megvonják a vállukat. A közvéleményt, a szórakoztató műsoroknak és a bulvármédiának hála, általában lenyűgözik azok az emberek, akik több gyilkosságot is elkövetnek. De szakmai berkekben már jóval visszafogottabb az érdeklődés. Hiszen az ilyen páciensek esetében a reintegráció, vagyis a közösségbe történő újbóli beilleszkedés eleve szóba sem jöhet. Az egyik kollégám megszólalt:

– Az ilyenek folyton csak a halálról dumálnak.

Nekem akkor rengeteget kellett tanulnom. Az 1990-es évek közepén jártunk, újonc voltam a Broadmoorban, az Országos Egészségügyi Szolgálat által működtetett, magas biztonsági fokozatú kórházban. A hírhedt pszichiátriai intézmény csoda szép erdőkkel borított lankák között, Anglia festői délkeleti vidékén található, nem messze az Eton College-tól és a windsori kastélytól. Pár évvel azelőtt szereztem meg az igazságügyi pszichiáter szakvizsgámat, és örömmel csaptam le a lehetőségre, hogy részmunkaidőben (szükség esetén ügyeletesként) a Broadmoorban dolgozhatom, amíg a pszichoterapeuta-képzést is befejezem. Tudásom gyarapítása érdekében a lehető legtöbb időt kellett négyszemközt eltöltenem páciensekkel, szupervízió mellett. Azt gondoltam, egy olyan ember, aki úgysem mehet sehová, úgyis ráér, és ha a halálról akar beszélgetni, hát legyen, nekem a szakmai előmenetelem szempontjából ez tulajdonképpen kapóra jön.

Talán meglepő, hogy ezen egyáltalán vitatkozni kellett. A mentális betegekkel foglalkozó intézményekben, legyen szó kórházakról vagy börtönökről, szerte a világon sokféle hozzáállás és gyakorlat létezik. Európában a brithez hasonló rendszer működik, azaz valamilyen egyéni terápia keretében foglalkoznak az elkövetőkkel. Számos országban azonban ez szóba sem jöhet. Amerikai kollégáim mindig felhívták a figyelmemet ezekre a különbségekre. Rengeteg különböző országban volt alkalmam megfigyelni a módszereket, és meglepődve tapasztaltam, hogy azokban a nyugati országokban (például Hollandiában és Norvégiában), ahol a lakosság az utóbbi évszázad során megtapasztalta a katonai megszállással járó fájdalmakat, sokkal humánusabb és progresszívebb a hozzáállás az erőszakos bűnelkövetők mentális betegségeinek kezeléséhez. Egyes tanulmányok szerint éppen ez az élmény segíti ezeket a társadalmakat abban, hogy a törvényszegőkre sokkal inkább úgy tekintsenek, mint beteg, nem pedig mint „rossz” emberekre.

– Én vállalom – mondtam. – Hogy hívják az illetőt?

Közben a szupervizoromra néztem, remélve, hogy támogatni fog. Egyetértően rám mosolygott.

– Teljesen kikészíted magad, Gwen.

– Én évekig jártam egy ilyen alakhoz a börtönbe – szólalt meg egy idősebb orvos. – Az egyetlen, amire hajlandó volt, hogy folyamatosan a művészetterápiás óráiról beszélt, meg hogy milyen csoda szép csendéleteket fest…

Ez a megjegyzés amúgy kimondottan felkeltette az érdeklődésemet, de még mielőtt visszakérdezhettem volna, az értekezletvezető máris a kezembe nyomta az aktát.

– Tessék, a tiéd. A neve valami Tony… Három embert ölt meg. Azt hiszem, lefejezte őket, vagy mi. Ja, és ő maga kérte a terápiát.

Az idősebb kolléga még odabökte:

– Úgyhogy csak óvatosan!

A szupervizorom, egy nagyon tapasztalt szakember, csak később mondta el, hogy neki mindössze egyszer volt dolga sorozatgyilkossal, de akkor is csak pszichiátriai felmérést kellett végeznie, nem pedig hosszú távú terápiát vezetnie. De azért a későbbiek folyamán örültem, hogy megosztotta velem a tudását és támogatott a munkám során. A mai napig nagyra értékelem a szakmai közeg támogatását, és be kell valljam, sokszor hiányzik is, amikor éppen intézményi kereteken kívül dolgozom. Mondtam neki, hogy újoncként nagyon szerencsésnek érzem magam, hogy ilyen lehetőséget kapok, de aztán kezdtem kicsit félni a feladattól. Nekiláttam a kutatómunkának, hogy a lehető legjobban felkészüljek, de hamar rá kellett jönnöm, hogy bár rengeteg fura jelentés olvasható a sorozatgyilkosokról, arról szinte egyik sem tesz említést, hogy mégis hogyan beszéljünk velük? Arról meg aztán végképp nem írnak, hogy miként vonjuk be őket egy terápiába.

A sorozatgyilkosok definíció szerint olyan elkövetők, akik több embert is megöltek, de arról nincs hivatalos megállapodás, hány áldozat után lehet valaki tagja ennek a hátborzongató klubnak. Pedig erről a kérdésről sokáig vitatkoztak, és nagyjából sikerült is megegyezni abban, hogy három, illetve annál több áldozat esetén már sorozatos emberölésről beszélhetünk. Ugyanakkor a közvélemény figyelmét leginkább az a kisebb, ám annál kísértetiesebb halmaz köti le, akik képesek egymás után akár több tucat embert is lemészárolni. Kissé nyugtalanító volt azt olvasni, mennyi egészségügyi dolgozó volt közöttük, akik könnyedén hozzáférhettek a szükséges eszközökhöz, és akár éveken át folytathatták tevékenységüket anélkül, hogy bárki ellenőrizte volna őket, vagy egyáltalán felmerült volna a gyanú, hogy közük lehet bizonyos halálesetekhez. Sorozatgyilkosoknál létezik a két cselekmény közti, úgynevezett nyugalmi vagy érzelmi lehűlési időszak, illetve a kritériumok között szerepel az is, hogy az áldozatok nem véletlenszerűen kiválasztott alanyok. A tömeggyilkosokat, akik egy nap leforgása alatt számtalan emberéletet oltanak ki, nem ebbe a kategóriába sorolják, illetve valamilyen okból kifolyólag, amit soha nem értettem rendesen, azokat a politikusokat és vezetőket sem, akik több ezer vagy akár több millió embertársuk haláláért felelősek.{9}

A témát érintő rengeteg fikciós könyv, film, televíziós műsor miatt könnyen érezhetjük úgy, hogy a többszörös gyilkosság egész gyakori bűncselekmény, amely nap mint nap megtörténik mindenütt. Pedig a valós adatok teljesen mást mutatnak. A bizonyítékok alapján kijelenthetjük, hogy sorozatgyilkosság valóban megtörténhet bárhol a világban, és meg is történik, hiszen minden kontinensről ismerünk hivatalosan feljegyzett eseteket, de még ha számításba vesszük is, hogy nem minden eset kerül bele a statisztikába, vagy esetleg szándékosan láthatatlanná tesznek bizonyos adatokat, valamint ha hozzátesszük azokat az eseteket, ahol a gyilkost sosem kapták el, akkor is nyugodt lélekkel kijelenthetjük, hogy a többszörös emberölés rendkívül ritka. Pontos számokat nem tudok mondani, ahogy más erőszakos bűncselekmények vonatkozásában sem, hiszen ezen a területen csak egy dolog biztos, a bizonytalanság. Ennek több oka van: egyrészt nem jelentenek be minden esetet, másrészt a bűncselekmények besorolása, illetve az adatgyűjtés módszerei térben és időben változnak. Ha rákeresünk az interneten a sorozatgyilkossági statisztikákra, több mint hatmillió bejegyzést, illetve választ találunk. Ezek nagy többsége egyetért abban, hogy a sorozatgyilkosok túlnyomórészt férfiak, és veszélyeztetett fajhoz tartoznak, amely az utóbbi években eltűnőben van. Ez a tény összhangban van az egyéb kriminalisztikai statisztikákkal: ezek alapján az erőszakos bűncselekmények száma globálisan lassú, de biztos csökkenést mutat az elmúlt negyedszázadban.

Mike Aamodt, a Virginia állambeli Radford Egyetem professzora nemrég közzétett tanulmányában azt írja, hogy a 2016-ban létrehozott adatbázisuk szerint az Egyesült Államokban a 2015-ös évben elfogott és azonosított sorozatgyilkosok száma mindössze huszonkilenc volt, szemben az 1980-as években mért csúcsokkal, amikor egyik évben az esetszám elérte a száznegyvenötöt{10}. Az FBI egyes forrásai, amelyekre más cikkek hivatkoznak, ezeket a számokat még sokkal magasabbra teszik (1982-ben például négyezer fölé{11}), ami mutatja, milyen nehéz ezeket az adatokat összegyűjteni. A hatalmas eltérés az adatokban az egységes kritériumrendszer hiányáról tanúskodik. De bármilyen forrást tanulmányoztam is, mindegyik megerősítette, hogy a számok csökkenő tendenciát mutatnak. Ez részben a jobb felderítési arányoknak, valamint a fejlettebb védelmi rendszereknek köszönhető, illetve annak, hogy a különböző rendvédelmi szerveknél speciális egységek tanulmányozzák az ilyen elkövetőket, ami valószínűleg jelentős visszatartó erővel bír. Ezenkívül bizonyára nem elhanyagolható szerepet játszik ebben a folyamatban a mobiltelefonok és a közösségi média széles körű használata is, amely nagyban megnehezíti, hogy az emberek (akár az áldozatok, akár az elkövetők) nyom nélkül eltűnjenek.

A bűnüldöző szervek nem teszik közzé országonként a sorozatgyilkosok listáját, de a Radford-tanulmány alapján feltételezhetjük, hogy az Egyesült Államok e téren jelentős előnnyel áll az élen; állítólag a világ összes ismert sorozatgyilkosának közel 70 százaléka itt tevékenykedett, amit más, általam ellenőrzött források is alátámasztanak, többek közt a Wikipédia, valamint több, folyóiratban megjelent szakcikk. A lista második helyén Anglia áll 3,5 százalékkal, ezt követi Dél-Afrika és Kanada 2,5 százalékkal, Kína pedig, a maga óriási népességével, a világ összes sorozatgyilkosának alig valamivel több mint az 1 százalékát adja. Nem tudom, az Egyesült Államok miért dominál ilyen mértékben, de erre is vannak elméletek, kezdve azzal, hogy nincs megfelelő szabályozás a fegyverviselésre, folytatva azzal, hogy a bűnüldözés decentralizált, egészen addig, hogy mindez az amerikai ultraindividualizmus számlájára írandó. De az is lehet, hogy az amerikaiak egyszerűen csak jobbak a felderítésben, illetve nyíltan beszélnek is az eredményekről, ami a szabad sajtónak, illetve a viszonylag átlátható kormányzásnak köszönhető. Ugyanakkor az Egyesült Államokban évente felderített sorozatgyilkosok aránya még mindig roppant alacsony az ország több mint háromszázmilliós népességéhez viszonyítva, és eltörpül a „hétköznapi” gyilkosságok számához képest. Egy amerikai nagyvárosban, mint például Chicago vagy New York, évi négyszáz gyilkosság nem számít kirívónak. Csak összehasonlításképpen: ez a szám az Anglia és Wales teljes területén évente felderített gyilkosságok számának kétharmada.

Amikor Tonyval találkoztam, tudtam, hogy a Broadmoorban megfordult már néhány sorozatgyilkos, akiket a bulvársajtó olyan gúnyneveken emlegetett, mint „Hasfelmetsző” vagy „Fojtogató”. Jóllehet az intézménybe került mentális betegségben szenvedő gyilkosok nagy része csak egyetlen emberölést követett el, ez a néhány sorozatgyilkos is elég volt ahhoz, hogy a Broadmoorról elterjedjen, hogy ott az elmondhatatlanul gonosz bűnözőket kezelik. Én is tudtam, hogy az intézménynek ilyen híre van, és erre rátett egy lapáttal a viktoriánus erődöket idéző vörös téglás épület is. Azonban 1996-ban, amikor én odakerültem, már megkezdődött a modernizáció. Emlékszem, mennyire meglepődtem, amikor először láttam meg az ajtók, légzsilipek és kapuk végtelennek tűnő sorát – az áthaladáshoz egy egész kulcskészletre volt szükség, amit minden reggel a biztonságiaktól kellett megszerezni. Ezt mindig magunknál kellett tartanunk, méghozzá egy méretes, súlyos bőrövre erősítve. Eleinte szörnyen nehézkes volt, aztán megszoktam. Sőt ahhoz a különösen nagy övhöz, amelyet akkor kaptam, amikor az első gyermekemet vártam, kifejezetten gyengéd érzelmek fűznek. A mai napig megvan.

Amikor először beléptem, olyan érzés volt, mintha egy egyetemi campuson lennék. Különböző épületek sorakoztak mindenütt, közöttük sétányok. Gondozott kertek, virágzó fák. A legjobb az a hatalmas terasz volt, ahonnan négy megyére nyílt gyönyörű kilátás. Mindig roppant kedves dolognak éreztem, hogy az itt kezelt nők és férfiak ilyen helyen sétálgathatnak, ami bizonyára tágítja a horizontjukat, és talán reményt is ad nekik. A területet magas, szintén vörös téglából épült fal vette körül. Én mindig úgy tekintettem erre, mint határvonalra a magánéletem és a szakmai karrierem között, amely lehetővé tette, hogy minden este nyugodtan magam mögött hagyjam a munkát, tudván, hogy a fal a visszatérésemig biztonságban mindent megőriz számomra.

Aznap, amikor az első találkozóm volt Tonyval, korán bementem, hogy a biztonságiakkal egyeztessem, nem nyúlta-e le valaki a szobát, amit lefoglaltam. A többi, általam ismert kórházhoz hasonlóan a Broadmoorban sem volt elég terápiás helyiség, úgyhogy folyton ment a harc a szobákért. No meg fontos volt számomra az is, hogy a székek megfelelő távolságban legyenek egymástól: a páciensé az ablaknál, az enyém pedig közel az ajtóhoz. „Soha ne engedd, hogy a páciens elállja a kifelé vezető utat!” Ezt a tanácsot nagyon megjegyeztem már egyetemi hallgatóként, és a mai napig tartom magam hozzá. Az is nagyon fontos, hogy a résztvevőknek elég terük legyen, ahol reagálhatnak. A társas együttlétek során is tartunk egy bizonyos távolságot, azt mondjuk, hogy „nem illik belemenni a másik személyes terébe”, nos, ez egy terápiás környezetben ugyanolyan fontos, ha nem fontosabb. Emlékszem, ahogy igazgattam a székeket, mintha az egymáshoz viszonyított szögük és pontos elhelyezkedésük is segíthetne, hogy kapcsolatot tudjak teremteni ezzel az idegennel.

Meglehetősen ideges voltam, ami érthető, hiszen egyáltalán nem álltam a helyzet magaslatán. Eleve nem volt sok információm az illetőről, csak annyi, amennyi a beutalóban állt. Akkoriban még volt iktató a kórházban, ahonnan a szakorvosok lekérhették az aktákat a páciensükről, de persze ezek akkor sem árultak el sokat az illetőről, ahogy most sem. Inkább csak információmorzsákkal szolgáltak: családi háttér, tanulmányok, kórtörténet, rendőrségi akták, bírósági eljárások, illetve jelentések a börtönből, de az egész tele volt fehér foltokkal. Egyszóval pontosan tudtuk, hogy az illetőt csak úgy ismerhetjük meg, ha leülünk vele beszélgetni, és bízunk benne, hogy idővel képes lesz megnyílni előttünk.

Ma már számítógépeken tároljuk ezeket a háttér-információkat, nem pedig poros dobozokban és dossziékban, de ez persze nem jelenti azt, hogy most elég megnyomni egy gombot vagy beírni egy kódot, és mindjárt értékes szakmai anyagot kapunk. Ami azt illeti, a különböző adatvédelmi jogszabályok és biztonsági rendelkezések miatt manapság talán még nehezebb is használható információkhoz hozzáférni, mint annak idején, kezdő koromban. Ma mindenféle kritériumnak meg kell felelnünk, és a hozzáférésünk egy sor különböző funkciót betöltő embertől függ, akik vagy hajlandóak segíteni nekünk, vagy nem. Néha tényleg úgy érzem magam, mint a detektívregényekben némelyik szerencsétlen privát kopó, akinek el kell bűvölnie egy-egy barátságos zsarut, hogy megbízható információkhoz jusson az ügy felderítése érdekében. Talán ezért is szeretem annyira a krimiket, mert olyankor egyszerűen csak hátradőlök, és hagyom, hogy más végezze el ezt az idegölő munkát.

Még azt sem tudtam, hogy az első napon miben reménykedhetem, mit érhetünk el Tonyval, illetve miből is fog állni a munkánk. Honnan fogjuk valaha is tudni, hogy „jobban” van-e? Illetve mit jelent ez egy olyan embernek, aki háromszoros életfogytig tartó elzárást kapott, és mire kiengedik, öregember lesz, már ha kiengedik egyáltalán? Afelől is voltak kétségeim, helyes-e a tanulmányaimhoz egy másik ember elméjén „gyakorolnom”. Hiszen ha mindaz, amit én csinálok, számára értelmetlen, de nekem segít, akkor nem tükrözöm-e vissza az ő kegyetlenségét, és nem használom-e ki én is őt ugyanúgy, mint ő másokat? Emlékeztettem magam arra, hogy ő kérte a terápiát, ennek pedig kellett hogy legyen oka, illetve célja, úgyhogy a legjobb, ha azzal kezdem, hogy megpróbálom kideríteni, mi az, még ha talán ez így az elején nem feltétlenül egyértelmű is. Ugyanakkor a megtévesztés szinte védjegye a pszichopátiának, ennek a súlyos személyiségzavarnak, amelyről tudtam, hogy a sorozatgyilkosoknál gyakran fennáll. Tehát nem kizárt, hogy Tony csak azért akarta a terápiát, hogy valahogy elüsse az időt. „Márpedig ha így van – gondoltam önző módon –, akkor én itt nem sokat fogok tanulni.” Talán mégiscsak ostobaság volt elvállalni ezt a munkát – de most már késő lett volna visszakozni. A szemem sarkából láttam, ahogy az ajtó biztonsági üvege mögött egy férfi közeledik egy ápoló kíséretében. Elérkezett hát az idő.

– Mr. X.? Üdvözlöm, én dr. Adshead vagyok, köszönöm, hogy eljött a…

– Tony – szakított félbe nyersen, kissé rekedtes hangon.

Úgy hangzott, mintha ő is szorongana. Hagyta, hogy bekísérjem a szobába, és az ablakhoz készített székhez vezessem. Próbált kényelmesen elhelyezkedni, de kerülte a szemkontaktust. Ez minden esetben jó módszer, ha szeretnénk mi meghatározni a beszélgetőpartnerünkkel az intimitás szintjét, és nem is várnám senkitől, hogy mindjárt az első alkalommal végig a szemembe nézzen. Másrészt viszont tudtam, hogy Tony a letartóztatása előtt pincérként dolgozott, abban a szerepben pedig sokat gyakorolta, hogyan teremtsen szemkontaktust idegenekkel. Ahogy elhaladt mellettem, azon gondolkodtam, vajon mennyi borravalót kapott általában. Vajon a vendégek kedvelték? És az áldozatai? Tisztában voltam vele, hogy valószínűleg engem is megpróbál majd elbűvölni.

Azzal indítottam, hogy elmondtam neki pár fontos irányelvet a terápiával kapcsolatban, illetve ismertettem néhány biztonsági előírást. Ezek közül a legfontosabb az volt, hogy engem természetesen köt az orvosi titoktartás, de ha olyasmit hoz a tudomásomra, ami veszélyezteti az ő vagy mások biztonságát, akkor azt jelentenem kell. A közös munkánk egy csapatmunka része; közöltem vele, hogy rendszeresen el fogok beszélgetni az ápolóival és a vezető pszichiáterrel, aki a gondozását felügyeli. Mindezt azért mondtam el, hogy biztonságban érezze magát, illetve egyfajta folytonosságot érezzen az eddigiekkel. Elmondtam, hogy egy-egy ilyen ülés ötven percig tart, amit minden alkalommal szigorúan be is kell tartanunk.

Általában valóban tartom is ezt a határt, még ha a törvényszéki kórházak nem hasonlítanak is Sigmund Freud kényelmes szobáihoz. Az ötvenperces terápiás ülést ő találta ki, valószínűleg azért, hogy óránként fogadhasson pácienseket anélkül, hogy egymásba futnának a váróban, vagy talán csak két ülés között kellett neki is egy kis szünet. Freuddal és a legtöbb pszichoterapeutával ellentétben én nem futószalagon fogadom a pácienseket, úgyhogy nekem nincs szükségem erre a megkötésre. Nálam minden nap más, és szokatlan lenne, ha egy nap két-három páciensnél többel találkoznék, részben azért, mert minden egyes találkozóról részletes feljegyzést kell készítenem, részben pedig azért, mert a többi kollégával is egyeztetnem kell, akik szintén dolgoznak a pácienseimmel. Idővel megtanultam, hogy az ülés utáni első öt-tíz percben tudom a leghatékonyabban rögzíteni az elhangzott emlékezetes mondatokat vagy gondolatokat, amikor még friss az élmény. Beszélgetés közben soha nem készítek jegyzeteket, többek közt azért sem, mert akkor az egész inkább hasonlít kihallgatásra, mintsem beszélgetésre, illetve nyilvánvalóan akkor sem jó ötlet, ha a páciens paranoiás. Amikor Tonyval dolgoztam, még nem alakult ki teljesen ez a képességem, és folyton azon aggódtam, hogy nem fogok elég jól emlékezni a szavaira, hogy pontosan rögzíthessem a legfontosabb képeket, metaforákat, illetve magát a szóhasználatot. Aztán rájöttem, hogy sokat segít, ha az ülést fejben három részre osztom, és így próbálom megakadályozni, hogy az emlékek összekeveredjenek a fejemben. Ez persze nem ment mindig könnyen, de végig Larkin gondolatát tartottam észben, aki (Arisztotelész után szabadon) azt mondta, hogy a regénynek, akárcsak a tragédiának, „van egy eleje, egy zavaros része, meg egy vége”.

Tony végig bólogatott, amíg elsoroltam az előzményeket, nem tűnt úgy, mintha aggódna vagy különösebben érdekelné az egész. Arra gondoltam, úgy néz rám, mint egy színész – de nem főszereplő, inkább valami jelentéktelen mellékszereplő, aki a keménykezű főnök háta mögött álldogál. A halántékánál enyhén kopaszodott, de az alkarját és a kézfejét sűrű fekete szőr borította, ami a pólója nyakánál is kikandikált. Alacsony volt, zömök, túlsúlyos. A páciensek itt általában felszednek néhány kilót, mivel a mozgás némileg korlátozott, az ételek sok szénhidrátot tartalmaznak, és bizonyos gyógyszerek is elősegítik a súlygyarapodást. Nem volt ellenséges vagy ellenálló, de miután befejeztem a bevezetőt, nem szólt egy szót sem. Csak ült ott velem szemben, sokáig, talán perceken át, néma csendben. Én meg nem tudtam, mit csináljak.

Ma már valószínűleg nem hagynám, hogy ilyen sokáig csendben üljünk, főleg nem az első találkozáskor egy olyan pácienssel, aki talán szorongó vagy paranoid, és ezt a csendet esetleg fenyegetésként éli meg. De akkoriban még erősen élt bennem, amit az egyetemen tanultam, miszerint nem jó, ha a terapeuta szólal meg először, jobb, ha hagyja, hogy a páciens kezdje meg az ülést, amikor neki kényelmes. Tehát csak vártam, és egy idő után úgy éreztem, engem egyáltalán nem zavar ez a csend. A jelek szerint Tony is így volt ezzel. Nyugodtan üldögélt, a hüvelykujján egy félig levált körömdarabot piszkált. Nem nézett rám. Mégis úgy éreztem, ez az idő arra kell neki, hogy felmérjen, mintha azon tanakodna, megbízhat-e bennem. Végül aztán megtaláltam a kiutat.

– Magának ez milyen típusú csend? – kérdeztem.

Felkapta a fejét, és meredten nézett rám. Aztán barátságos mosoly jelent meg az arcán. Láttam, milyen vonzó is tud lenni, és hogy milyen könnyedén rá tudna venni bárkit, hogy a konyhafőnök ajánlatát válassza, vagy rendeljen még egy üveg bort.

– Ezt még soha nem kérdezte tőlem senki.

Mondtam neki, hogy a terápia alatt néha elhangozhatnak fura kérdések, és közben próbáltam végig fenntartani a szemkontaktust. A szeme olyan sötét volt, szinte fekete, mintha a pupillája szétfolyt volna az íriszében. A tekintete lassan elkalandozott oldalra, a vállam felett a mögöttem lévő ajtó üvegablakára, amely a folyosóra nézett. Odakintről hangok szűrődtek be, az őr tévéjét is hallottuk, ami folyton be volt kapcsolva – akkoriban általában az MTV-t nézték. Valamivel távolabbról beszélgetést is hallottam, de a szavakat nem lehetett kivenni. Egy másik, közelebbi hang épp az egyik ápolónak panaszkodott, mindketten ezt hallgattuk, amíg odébb nem álltak. Aztán csak megjött a válasz:

– Azon gondolkodtam, milyen békés ez a szoba. – Olyan érzésem volt, mintha nagyon gondosan akarna fogalmazni. Azoknál szoktam ezt érezni, akiknek nem anyanyelvük az angol. – Amúgy itt minden olyan zajos.

– Valóban? – kérdeztem.

Úgy tűnt, nemcsak erről a konkrét pillanatról beszél, hanem tágabb kontextusban.

– Van egy fickó a mellettem lévő szobában, az egész éjjel üvöltözik, és… – Itt egy pillanatra elhallgatott, mintha át akarná gondolni, mit mond, talán szeretett volna jó benyomást tenni rám, és nem akarta, hogy házsártosnak higgyem. – Mármint most nem panaszkodni akarok, mert azért itt mégiscsak jobb, mint a börtönben, csak, tudja, nem alszom valami jól… szóval nagyon kellemes itt üldögélni a csendben egy kicsit. És Jamie, a főápolóm azt mondta, hogy ez jót fog tenni nekem, és ő tényleg rendes gyerek. Benne megbízom.

„Arra viszont még semmi oka, hogy bennem is megbízzon” – gondoltam, de persze nem mondtam ki hangosan, inkább fejben gyorsan feljegyeztem, hogy Jamie-vel mielőbb beszéljek. Tony megjegyzése rögtön rávilágított, hogy a kijelölt gondozó szerepe mennyire fontos lehet. Ők négyszemközt is beszélgetnek a páciensekkel, és általában ők ismerik a legjobban az elmeállapotukat. Az én tevékenységemnek is illeszkednie kell a munkájukhoz, hiszen sokkal több időt töltenek a páciensekkel, mint én, ezért mindenképpen érdemes meghallgatnom őket, és megfontolni a javaslataikat.

Idővel aztán megértettem, ahogy ez az eset és más esetek is tanúsítják majd, hogy milyen fontos az ápolók és a terapeuta számára, hogy jól tudjanak együtt dolgozni, nehogy véletlenül kimaradjon valami – ahogy a tanárok és a szülők közt is szükség van némi egyeztetésre, hogy a lehető legjobban támogathassák a gyerekek fejlődését. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a pácienseink gyerekesek lennének (noha némelyikük valóban leragadt a gyermekkori emlékeinél), viszont egy biztonságos környezet fenntartásához elkerülhetetlenül korlátozni kell a páciensek autonómiáját és szabadságát, így érthető, hogy gyereknek érezhetik magukat, hiszen ahhoz, hogy megkapják, amit akarnak, általában a személyzet segítsége is szükséges.

Az első találkozásunk során egy pillanatig sem merült fel bennem, hogy Tony maga intézte el, hogy igazságügyi elmegyógyintézetbe kerüljön, mert esetleg azt gondolta volna, hogy az a börtönnek egy valamivel elviselhetőbb alternatívája. A média ugyan gyakran hangoztatja, hogy az elítéltek megpróbálnak átkerülni a pszichiátriai intézetekbe, hiszen ott azért mégiscsak kényelmesebb az élet, mint a börtönben, de a valóságban ez nem így van. Egy ilyen kórházban az élet lelkileg nagyon is megterhelő. A börtönben ugyanis azért van mód az elvonulásra, és bizonyos mértékig bele lehet olvadni a névtelenségbe, illetve a napi rutinok monotonitásába, ezekben a kórházakban viszont a választás lehetősége, illetve a magánélet szigorú korlátok közé van szorítva. A betegeket folyton szakorvosok látogatják, mint én is, nehéz kérdésekkel bombázzák, a hangulatáról, az érzéseiről faggatják. Valójában a legtöbb elkövető nem akar pszichiátriai osztályra kerülni (a „gyogyósok” közé), mivel egyrészt megbélyegző, másrészt, ellentétben a legtöbb börtönbüntetéssel, a pszichiátriai gyógykezelés hossza határozatlan idejű lehet.

Kértem Tonyt, meséljen még az alvással kapcsolatos problémáiról. Eléggé le volt törve, az álmatlanság pedig általában a szorongás, illetve a hangulatzavarok jele – de engem főként azért érdekelt, mert ilyen hamar szóba hozta.

– Rémálmaim vannak.

Ez már egy nyitás. A legtöbb ember nem beszél az álmairól vagy a rémálmairól, hacsak nem azt várja a másiktól, hogy az segít levenni ezt a terhet a válláról. Rengeteg terapeuta van, akik szívesen értelmezik a páciens álmait, és szeretik is elmagyarázni nekik, mi zajlik az elméjükben. A legjobb terapeuták azonban követik a pácienst oda, ahova az vezetni akarja őket, és abból indulnak ki, hogy a saját elméjét a páciens ismeri a legjobban. Én azonban akkoriban még csak tanulóvezető voltam a pszichoterápiában, azaz mindent úgy akartam csinálni, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy talán gyorsan bele kellene ásnom magam Tony álmába, ahogy azt egy „megfelelő” analitikus tenné. Vajon ezt szeretné? Ám amikor arra kértem, meséljen ezekről a rémálmokról, határozottan megrázta a fejét. Újra beállt a csend. Hátradőltem a székben, próbáltam nyugodtnak és összeszedettnek látszani, legalábbis a testbeszédemmel azt sugalltam, hogy nincs semmi problémám azzal, ha visszafogott. Két olyan embernek, aki most találkozik először, nem könnyű félelmetes dolgokról beszélgetni.

Eszembe jutott néhány másik első ülés is, illetve hogy a kollégáimmal és a mentoraimmal többször beszélgettünk arról, hogyan érdemes olyan emberekkel beszélgetni, akik már gyilkoltak, illetve hogyan kell hallgatni őket. Pillanatok alatt elkalandoztam, mígnem Tony újra megszólalt, és visszarántott a valóságba:

– Szóval, most akkor ez lesz? – kérdezte kissé provokatívan. – Csak üldögélünk itt? Nem tesz fel több kérdést?

Úgy tűnt, már nem élvezi annyira a békét a szobában, és igyekezett kerülni a csendet. Azt válaszoltam, hogy beletelhet egy kis időbe, amíg megismerjük egymást egy kicsit, és könnyebben tudunk beszélni egymással, addig pedig előfordulhatnak ilyen csendek, amelyek más-más érzést kelthetnek bennünk az adott pillanatban. Aztán megemlítettem, hogy az előbb még tetszett neki a csend, és megkérdeztem, ez miért változott meg.

– Nem tudom, most valamiért kicsit feszültnek érzem magam – mondta.

Megörültem e látszólag önkéntelen válasz hallatán, ugyanis azt mutatta, hogy Tony igenis tudatában van a mentális tapasztalásainak, sőt még arra is képes, hogy megfogalmazza, ahogy ezek idővel változnak. Arról nem is beszélve, hogy egy közvetlen kérdésre védekezés nélkül válaszolt. Mindig, amikor terapeutaként találkozom valakivel, ott motoszkál bennem a kérdés, az illető vajon kíváncsi-e. Akarja-e megismerni önmagát? Érdekli-e a saját elméje működése? Mindenesetre a helyzet biztatóan alakult.

Mivel tudtam, hogy a terápia elején néha könnyebb konkrét kérdésekre válaszolni, feltettem egy újabb kérdést azzal kapcsolatban, lát-e összefüggést a hirtelen jött feszültségérzet és a rémálmok között, amelyeket említett. Karba tette a kezét, ezért egyből arra gondoltam, hogy védekezésbe váltott – még a szívét is eltakarta, mintha óvni akarná valamilyen tudattalanul érzékelt fenyegetéstől.

– Nem akarok a rémálmokról beszélni. Mert nagyon felizgatnak, és nem hiszem, hogy segítene, ha beszélnék róluk.

Oké, ez elég világos volt. Nem próbáltam megnyugtatni. Amúgy ez furcsa paradoxon a pszichológiában, mármint hogy a megnyugtató szándékból a páciens arra a következtetésre juthat, hogy a terapeuta nem is igazán akarja hallani, mi aggasztja őt. De ez a furcsaság más környezetben is felmerül – például a munkahelyen, az iskolában vagy akár otthon is –, ahol az emberek intim beszélgetést folytatnak érzelmi témákról. Tudtam, egyértelműen jeleznem kell, hogy azért vagyok ott, hogy meghallgassam, bármit szeretne is megosztani velem, méghozzá akkor, amikor ő készen áll, még ha ez nem könnyű is. Azután, hogy eltereljem a szót, emlékeztettem rá, hogy végül is az ő kérésére vagyok ott:

– Megmondaná nekem, miért akart terapeutával találkozni?

Ismétlem, ekkor még csak kerestem az utamat, és most, többévnyi tapasztalattal a hátam mögött, eszembe nem jutna mindjárt az első alkalommal „miért” kérdésekkel lerohanni a pácienst, mivel ő ezt tolakodónak is érezheti. De Tony ezúttal is hajlandó volt válaszolni:

– Mert szerintem… szóval tudom, hogy meg kell próbálnom megérteni, hogy mit tettem, és szerintem az ilyen beszélgetések segíthetnek ebben. Legalábbis Jamie azt mondta.

Mivel ismét szóba hozta az ápolóját, ezt kihasználva próbáltam kideríteni, mi a véleménye úgy általában az itteni csapatról; majd arról kérdeztem, szerinte miért hozták át ebbe az intézetbe. Elmondta, hogy tíz évet már lehúzott az életfogytig tartó büntetéséből egy szigorúan őrzött börtönben, amikor néhány rabtársa rátámadt. Azt mondták rá, hogy „kajakkúró” – a börtönben így nevezik a szexuális bűncselekmények elkövetőit. Tony kicsit dadogva adta elő, hogy hárman rárontottak, leteperték, és egy házi készítésű fegyverrel, amiről később kiderült, hogy egy kihegyezett fogkefe, megszurkálták. Rögtön sürgősségi ellátásban részesült, de még így is szerencsésnek mondhatja magát, hogy élve megúszta. Amikor felépült, depressziós lett, legfőképp azért, mert a három támadója közül az egyiket a barátjának tartotta. Megpróbált önkezével véget vetni az életének, ami után súlyos depressziót diagnosztizáltak nála, és végül áthelyezték a börtönből a kórházba.

Az első ülésünk végén megkérdeztem, elmúlt-e az a feszültségérzete. Azt mondta, hogy igen, és szívesen találkozna velem újra, majd hozzátette:

– Nem is volt annyira rossz, mint gondoltam.

Ez zene volt igazságügyipszichiáter-füleimnek. Később megkerestem Jamie-t, hogy bemutatkozzam neki, illetve hogy kikérdezzem ezekről az alvászavarokról. A halk szavú, nagyon kedves, elbűvölő mosolyú férfi elmondta, hogy korábban, mielőtt beállt volna beteggondozónak, tájkertészként dolgozott. Valóban úgy tűnt, hogy nagyon jó szeme van a részletekhez, mintha csak egy kertész beszélne a virágokról. Hosszasan gondolkodott a Tony rémálmaira vonatkozó kérdésemen, és a válaszában kitért arra is, hogy mindez milyen hatással van a többiekre.

– Elég nagy gond, mert a szomszéd szobában elhelyezett páciens panaszkodik, hogy Tony üvöltözik álmában, és folyton felébreszti. De hát nem nagyon tudunk mit csinálni. Nincs egyetlen szabad szobánk sem, ahová áttehetnénk.

Kicsit meglepett, amit mondott. Aztán ahogy átküzdöttem magam a biztonsági kapukon és légzsilipeken az adminisztrációs épületig, valami szöget ütött a fejembe: Nem lehet, hogy aki kiabált és aki panaszkodott, az egy és ugyanaz a személy? Nem lehet, hogy mindkettő Tony?

Meg kell valljam, az első találkozásról úgy jöttem ki, hogy fogalmam sem volt, mit kezdhetnék Tonyval. Az általános felfogás szerint a sorozatgyilkosok mind pszichopaták, de nem voltam biztos benne, hogy ez Tonyra is igaz. Valahogy nem ezt éreztem, de persze attól még lehetett az. A pszichopátia összetett jelenség. Maga a fogalom az 1930-as években jelent meg a pszichiátriában, és a nagy gazdasági világválság és a második világháború során vált elterjedtté. A társadalom szempontjából aggasztóvá váltak azok az elszigetelődött férfiak, akiket mentálisan nagyon megviselt a gazdasági összeomlás, elszakadtak a társadalmi normáktól, és ebben az érzéketlen állapotban a többi embert már nem embernek, inkább csak „dolognak” tekintették. Az 1970-es években ezt a fajta antiszociális viselkedést a DSM-3, vagyis az Amerikai Pszichiátriai Társaság által rendszeres időközönként kiadott Mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyve harmadik kiadása definiálta először. Hasonlóképp leírja a Betegségek Nemzetközi Osztályozása (BNO) is, amelyet az Egészségügyi Világszervezet (WHO) ad közre. Mindkét kézikönyvben megtalálható az úgynevezett antiszociális személyiségzavar (ASPD), és a legtöbben úgy vélik, a pszichopátia ennek a személyiségzavarnak a súlyos formája.

Az amerikai pszichiáter, Hervey Cleckley 1941-ben publikálta „Az épelméjűség álarca” című, mérföldkőnek számító tanulmányát{12}, innen eredeztethető a „pszichopata” szó széles körű használata. A sors iróniája, hogy Cleckley épp akkor írta ezt a könyvet, amikor a náci Németország vezetői az Endlösung, vagyis a zsidó állampolgárok teljes kiirtását célzó végleges megoldás terveit dolgozták ki. Utóbbit 1942 januárjában, a wannseei konferencián véglegesítették, nem sokkal azután, hogy „Az épelméjűség álarca” megjelent. Többször elgondolkodtam rajta, vajon Cleckley mit szólt volna ahhoz a gyűléshez, ha tudott volna róla. Az ottani résztvevőket mind pszichopatának nevezte volna?

Cleckley olyan embereket tanulmányozott, akik mind „normálisnak” tűntek, sőt akár elbűvölő személyiségnek is lehetett őket nevezni, viszont egyáltalán nem törődtek mások érzéseivel. A legtöbbjükre a szüleik vagy a házastársuk hívta fel a szerző figyelmét azzal, hogy állandóan amiatt panaszkodott, hogy az illető hazudik neki, manipulatívan viselkedik, nem mutat mély érzelmeket, nem őszinte, és egyáltalán nem foglalkozik a társadalmi normákkal, illetve figyelmen kívül hagyja az együttélés általános szabályait. Lényeges, hogy ezek a férfiak és nők nem éreztek lelkifurdalást amiatt, hogy a családjukat megbántották, illetve folyton megígérték, hogy változtatnak a viselkedésükön, de soha nem tették meg. Szintén fontos megjegyezni, hogy a Cleckley által vizsgált pszichopaták közül csak nagyon kevesen voltak igazán erőszakosak vagy kegyetlenek. A legtöbbjükre verekedésért vagy lopásért szabtak ki enyhébb büntetést, súlyos erőszakos cselekmények elkövetése egyáltalán nem volt jellemző rájuk. Az pedig különösen szembeötlő, hogy az a három nő, akit ő pszichopatának nevezett, a jelek szerint pusztán azért került be a csoportba, mert nem volt hajlandó elfogadni azokat a társadalmi szabályokat, amelyek akkoriban a nőkre vonatkoztak. Azon belül is leginkább azért nevezte őket pszichopatának, mert a hölgyek gyakran éltek házasságon kívüli nemi életet.

Az 1970-es években a kanadai kriminálpszichológus, Robert Hare a Cleckley által leírt viselkedéses és érzelmi jegyek alapján kidolgozta a pszichopátia mérésére alkalmas, Hare-féle Pszichopátia Szűrőlistát{13}. Ezt számos erőszakos bűncselekményért elítélt fogvatartott vizsgálata során alkalmazta, és arra a következtetésre jutott, hogy csak kisebb hányaduk, nagyjából az egyharmaduk ért el magas pszichopátia-pontszámot, elsősorban olyan jellemzők miatt, mint az empátia és az őszinteség hiánya. Hare munkássága rengeteg követőre talált, és az egész világon sorra jelentek meg tanulmányok a témában. A pszichopátia tudományos vizsgálata széles körben zajlik, napjainkban is jelennek meg új elméletek, és még mindig nem tudjuk, hogy mi okozza, illetve mit kezdjünk vele. Legjobb tudásunk szerint is csak annyit mondhatunk, hogy a pszichopátiát a génállomány és a környezeti tényezők egymásra hatása okozhatja, de még rengeteg a feltáratlan részletkérdés. Engem személy szerint nem is annyira az okok érdekeltek, inkább az érintettek kezelése foglalkoztatott, ami az 1960-as és 70-es évektől kezdődött. Az eredmények azt mutatták, hogy a pszichopátiában érintett fogvatartottak, ha legalább kismértékben képesek voltak az önreflexióra, kimondottan jól reagáltak a strukturált börtönprogramokra, amelyek egyéni és csoportos terápiát is tartalmaztak.{14} Ennek ellenére az egyéni munka nagy óvatosságot követel, fennáll ugyanis a veszélye, hogy a terapeutát a pszichopata becsapja és kihasználja.

* * *

Akkortájt, amikor először találkoztam Tonyval, Hare szűrőlistája már közel húsz éve létezett, és akkoriban indult egy új irányzat: bizonyos kutatók kezdték megkérdőjelezni, hogy a pszichopátia mint olyan egyáltalán létezik-e, és ha igen, akkor szükségszerű-e, hogy az érintettek bűncselekményt kövessenek el. Egyre inkább elterjedt az a gondolat, hogy a társadalmunkban számtalan nagyon is sikeres pszichopata létezhet: azok az elbűvölő, intelligens, ugyanakkor kíméletlen emberek, akik különböző bankokat, iparvállalatokat irányítanak, vagy katonailag megszállnak kisebb országokat.{15} Azért komplex a dolog, mert ezzel tulajdonképpen azt mondjuk, hogy a pszichopátia nem egyéb, mint mások gátlástalan és könyörtelen kihasználása, vagyis egy olyan kultúrában, mint a miénk, nagyon is gyakori jelenség. Viszont a rendelkezésre álló adatok szerint korántsem ez a helyzet. Amúgy pedig azt sem értem, mit érünk el vele, ha felcímkézzük így az embereket, hiszen ha a törvényt nem szegik meg, legfeljebb csak annyit mondunk el róluk ezzel, hogy különösen gonoszak és becstelenek, de ezt eddig is tudtuk róluk.

Hogyan lehetne alkalmazni mindezt Tonyra és a hozzá hasonló emberekre? Azokkal a pszichopatákkal, akiket a börtönökben és a biztonságos kórházakban láthatunk, a társadalom definíció szerint kudarcot vallott, szó sincs semmiféle sikerről, és nyilván nem is annyira intelligensek, hiszen elkapták őket. Azt gyanítom, hogy a legtehetségesebb pszichopata bűnözők maguk soha nem alkalmaznának erőszakot (bár valószínűleg kiadják másnak a piszkos munkát), ugyanis azzal kockáztatnák a saját jólétüket. A munkám során rengeteg pszichopatával találkoztam, akik nem voltak különösebben okosak, a társas kapcsolataikban sem voltak sikeresek, elbűvölő személyiségnek pedig egyáltalán nem lehetett nevezni őket. Általában olyan szintű bennük az empátia hiánya, hogy képtelenek meglátni azt a hatást, amit a másik emberben kiváltanak, és van, hogy végül épp ezzel buktatják le magukat. Általában nem szoktak terápiás segítséget kérni, mert azzal lealacsonyítanák magukat, és egyébként is úgy vélik, hogy mindenkinél mindent jobban tudnak. Tony már csak ezért sem illett a képbe, függetlenül attól, hány embert gyilkolt meg.

Azt reméltem, hogy hosszú távon dolgozhatom vele, és fokozatosan kiépíthetjük terápiás szövetségünket, amit az úttörő brit pszichiáter és terapeuta, John Bowlby „biztos bázisnak”{16} nevezett. Nagyjából egy évbe telt, mire olyan szintű bizalom alakult ki köztünk, hogy Tony végre megnyílhatott előttem. Úgy döntöttem, visszatérek ahhoz a témához, amit a legelején vetett fel: jóllehet annak idején azt mondta, hogy nem akar a rémálmairól beszélni, szerettem volna többet megtudni arról a kapcsolatról, ami a rémálmok és a kiabáló ember között fennállt. Teljesen rabul ejtett az a gondolat, hogy Tony esetleg egy pszichológiai mechanizmus, az úgynevezett projekció segítségével helyezkedett bele „a kiabáló ember” személyébe. A projekció során a saját kellemetlen érzéseinket vagy vágyainkat helyezzük át egy másik személyre, nagyjából úgy, ahogy egy képet kivetítünk (projektálunk) egy fehér vászonra. Tudtam jól, hogy óvatosan kell közelítenem a kérdéshez, hiszen a projekció egy énvédő mechanizmus, amely torzult „valóságérzékeléssel” párosul. Ez a kifejezés, amelyre visszatérek még, azon képességünkre utal, hogy különbséget tudunk tenni aközött, hogy mi valóságos és mi nem, illetve hogy megfelelően tudunk reagálni az adott helyzetekre. Ez a képesség mindannyiunkban megvan, de akik pszichotikus állapotban vannak, azoknál kevésbé vagy rosszul működik.

„A kiabáló ember” projekció azt is jelenthette, hogy Tony állapota sokkal súlyosabb, mint ahogy első ránézésre tűnt, és úgy éreztem, az ellenállása, mármint hogy egyáltalán nem hajlandó beszélni a rémálmairól, ennek az énvédő mechanizmusnak a jelentős érzelmi töltetére és erejére utal. Amennyiben ez a fal túl gyorsan vagy hirtelen omlana le, talán olyan borzalmas érzésekkel kerülne kapcsolatba, amelyeket képtelen lenne feldolgozni, és ez ismét növelhetné az öngyilkossági kísérlet valószínűségét. Szupervizorommal arról is beszéltünk, hogy a rémálmok esetleg valami mást helyettesíthetnek Tony elméjében, illetve hogy „a szomszéd szobában” levő férfi talán egy gondolatot vagy egy másik személyt képvisel, akit Tony egyfajta sorompó mögött akar tartani. Megbeszéltük azt is, miként kell támogatnom Tonyt, és engednem, hogy a saját tempójában haladjon, így talán képes lesz megfogalmazni, mi az, amitől a leginkább fél. Komolyabb előrelépés akkor történt, amikor már több hónapja dolgoztunk együtt, és Tony egyszer csak azt mondta, hogy kész beszélni a rémálmok tartalmáról.

Mindig ugyanazt álmodta. Egy jóképű fiatalembert fojtogat, aki kiabálni próbál, neki viszont mindenképp el kell hallgattatnia. Ezért egyre erősebben szorítja a férfi torkát, látja a félelmet és rettenetet az áldozat szemében, és közben valami bódító hatalomérzet járja át a lelkét. Aztán a fiatalember arca hirtelen átváltozik, és Tony néhai édesapja dühtől eltorzult arcát látja maga előtt. Tony hangja megremegett, amikor leírta, miként változik át ez a fej egy mitológiai Medusa-fejre emlékeztető férfiarccá, amelynek rettentő, dühös szája körül kígyók tekeregnek. Álmában mindig próbálja megakadályozni, hogy a fej beszéljen, de az valahogy mégis képes ráüvölteni. A szavakat nem érti ugyan, de azt tudja, hogy „valami gúnyos és mocskos” dolgot kiabál. És egyszerre érez rettegést és frusztrációt amiatt, hogy képtelen felfogni a szavak értelmét. Úgy érzi, muszáj kiderítenie, mit üvölt a fej, de ilyenkor szokott felébredni verejtékben úszva, vadul kalapáló szívvel, és ekkor már a szomszéd szobából hallja a kiabálást.

A rémálom feltárása közvetlenül elvezetett minket az általa elkövetett bűncselekményekhez, illetve a családjához. Néhány ténnyel ugyan tisztában voltam, de szerettem volna tőle hallani az egészet. Azzal kezdte, hogy katolikus családban nőtt fel, az apja angol, az anyja pedig spanyol származású. A gyönyörű, törékeny nő teljesen ki volt szolgáltatva a férjének, aki erőszakosan bánt vele és a gyerekekkel. Tony elmondta, hogy sokszor a ruhásszekrényben, az anyja ruhái között bujkált az apja elől, és hogy mennyire szerette azt az édes illatot, a puha szöveteket – ezek valahogy ellensúlyozták az apja bántalmazó viselkedését. Amikor egyedül volt otthon, olykor fel is próbálta ezeket a ruhákat, és eljátszott a sminkkészlettel is, ami teljesen normális abban a korban, amikor az ember próbálja megtapasztalni, mint jelentenek a férfias és a nőies minőségek. Elgondolkodtam azon, hogy Tony talán inkább azonosult az édesanyjával, mint az apjával, de aztán kiderült, hogy erről szó sincs, ugyanis elmondta, hogy kamaszkorában már nagyon utálta az édesanyját, és visszautasította a szeretetét is, mivel gyűlölte a gyengeségét.

Felső tagozatban önértékelési problémákkal küzdött. Csúnyának érezte magát. Ezt egyébként gyakran hallom olyan emberektől, akiket gyerekkorukban bántalmaztak vagy elhanyagoltak a szüleik, Marcusnál például, ennek a könyvnek egy másik fejezetében, szintén előkerül. Több tanulmány is rámutatott, hogy az ilyen gyermekek a tükörképükre idegességgel és ellenséges érzelmekkel reagálnak. Az úgynevezett társas agy kialakítása is nehezen megy nekik, azaz nem tudnak jól kommunikálni másokkal, gyakran változik a hangulatuk, és az indulataikat sem képesek kellőképpen kontrollálni. Nem volt meglepő azt hallani, hogy Tonynak fiatalkorában nem sok barátja volt. Gyakran lehet olyan véleményeket hallani, hogy a csendes, de szívós gyerekek – a problémás családi hátterű magányos farkasok – felettébb ellenállóak. Sőt ez utóbbi jelzőt általában is gyakran használják gyerekekre, mintha ellenálló növénypalánták lennének. De pontosabb, ha úgy fogalmazunk, hogy azok a gyermekek, akik nélkülözni kényszerülnek az alapvető törődést és gondoskodást, egyfajta érzelmi aszályban élnek, és valósággal elszáradnak, vagy egyfajta hibernált állapotba kerülnek. Olykor teljesen elszakadhatnak a valóságtól, hogy így védjék magukat, és akárcsak a növények, amelyeket savas eső öntöz vagy terméketlen talajba ültettek, az elméjük nem fejlődik és nem borul virágba.

Tony azt mondta, az iskolai nehézségekre úgy reagált, hogy elkezdett edzeni, és inkább az izmaira koncentrált. Nemsokára simán leüvöltötte a többi fiút, és büntetlenül meg is verhette őket, ami, mint megállapította, szexuális izgalomba hozta. Ezt az asszociációt rendszeresen hallom szexuális bűncselekmények elkövetőitől, és ezt a kapcsolatot az utóbbi évtizedekben rengetegen kutatták már. Az idegtudomány újabb felfedezései szerint az agyban nagyon közel vannak egymáshoz azok a területek, amelyek félelem, nemi izgalom vagy izgatottság esetén aktiválódnak, sőt ugyanazokat az idegpályákat használják. Amikor Tony arról a szexuális izgalomról beszélt, amelyet akkor érzett, amikor másokat bántott, volt egy olyan érzésem, hogy megint egy énvédő mechanizmussal állunk szemben: fallikusnak és erősnek érezheti magát azáltal, hogy a többi gyermeket megfélemlíti. Úgy szabadulhat meg az apjával kapcsolatos rettenetes érzéseitől, hogy egy másik személyre projektálja őket. Számos pácienstől hallottam hasonlót, hogy amikor erőszakosak másokkal, akkor nagyobb biztonságban érzik magukat, és elégedettebbek is önmagukkal. Ezt talán nehéz elképzelni, de szeretnék emlékeztetni arra, hogy valószínűleg mindannyian átéltük már a káröröm érzését, amikor valaki másnak a szerencsétlensége elégedettséggel tölt el minket. Ez egy megküzdési mechanizmus, szikrányi megkönnyebbülést érzünk más szenvedése láttán. Tonynál ebből a szikrából hatalmas láng kerekedett.

Tony fiatalkorában kellően empatikus és szociálisan fejlett volt ahhoz, hogy aggódjon ezen érzései miatt. Illetve nem igazán tudott mit kezdeni a férfiak iránti szexuális vonzalmával sem. Azt mondta, biztos volt benne, hogy szigorúan katolikus szülei ezt egyáltalán nem tudnák elfogadni, hiszen meggyőződésük szerint a homoszexuálisoknak a pokolban a helyük. Az apja tündi-bündinek hívta a melegeket, és bármilyen nőies vonást azonnal kigúnyolt a férfiakban. Ennek ellenére Tony arról fantáziált, milyen lenne egy másik férfival együtt lenni, és megélni, hogy hatalma van felette – olyasvalaki felett, aki egyszerre szép és gyenge. Rögtön eszembe jutott az édesanyja és az apja közötti hatalmi viszony, és Tony, aki ijedt kisfiúként a szekrényből kikandikálva nézte végig a veszekedéseiket. Elmondta azt is, hogy amikor az iskolában verekedett, az apja később mindig megdicsérte érte: „Na, ilyen egy igazi fiú.” Talán elsőre úgy tűnik, hogy Sade márki és Pinokkió nagyon távol állnak egymástól, nekem mégis a fából faragott kisfiú ugrott be, amikor ezt hallottam. Valahogy önkéntelenül is arra a szeretetre kellett gondolnom, amit Pinokkió megtalált, és amitől igazi fiú lett, és az „apjával”, Dzsepettóval való meghitt kapcsolatára, akitől az életet kapta.

Amikor Tony elvégezte az iskolát, szakács akart lenni. Az apja persze nem örült („a főzés a nők dolga”), úgyhogy Tony a nyolcvanas évek végén felköltözött a kisvárosi házukból Londonba. Nappal pincérkedett egy felkapott étteremben, ahol remek munkát végzett. Amikor végre megtaláltam a periratokat, olvastam a munkatársai vallomását, akik népszerűnek és szorgalmasnak nevezték, és teljesen meg voltak döbbenve, hogy sorozatgyilkosságért tartóztatták le. Éjszakánként a keményfiút játszotta a helyi melegbárokban, ahol prédára vadászott. Értelmesen el tudta mondani nekem, mennyire szerette váltogatni ezt a két szerepet: a joviális pincért és a szexuális ragadozót. Ahogy mesélt, rögtön el is képzeltem, ahogy befejezi a műszakot az étteremben, a ropogós fehér inget meg a kötényt lecseréli izompólóra és bőrdzsekire, és máris egy másik Tony lesz. Erről eszembe jutottak más sorozatgyilkosok, akikről korábban azt olvastam, gondosan ügyeltek arra, hogy a kegyetlenségüket és a hétköznapi életüket hermetikusan elzárják egymástól. Ez amolyan belső osztott képernyő, ami szintén egyfajta védekezés, és helyenként a személyiség „megkettőződéseként” emlegetik. Ezt az elképzelést Robert Lifton professzor dolgozta ki 1986-ban, a haláltáborokban szolgáló náci orvosokat kutatva. Úgy fogalmazott, hogy ezeknek az orvosoknak volt egy „auschwitzi énjük”, amely mentes volt mindennemű erkölcsi érzéktől, és egy másik énjük, amely a haláltáboron kívül működött, ahol köztiszteletben álló szakemberek és családapák voltak.{17}

Ezt a fajta megosztottságot az FBI-nak egy sorozatgyilkosokról szóló, 2008-as szimpóziumán is részletesen tárgyalták.{18} A kutatások megerősítették, hogy a számtalan televíziós sorozatban és regényben elénk tárt képpel ellentétben az ilyen bűncselekmények elkövetői a legtöbb esetben egyáltalán nem aszociális, maguknak való emberek. Az FBI szakértői által vizsgált személyek legtöbbjének volt állása, családja, eljártak társaságba. Általában „kedves embernek”, „segítőkész kollégának” tartották őket. Erről egy szakértői tanúvallomás jutott eszembe, amit egyszer egy sorozatgyilkos ügyében hallottam, amikor is a tanú azt hangsúlyozta, hogy az elkövető „mindig pontosan fizette az adót”. Ilyenkor a „jó én” a másik, kegyetlen, általában rejtőzködő én megkettőzéseként működik, pontosan úgy, ahogyan azt a régi elképzelés sugallja a jóról és annak gonosz hasonmásáról. Ennek egyik legismertebb irodalmi példája a Dr. Jekyll és Mr. Hyde különös esete.

A terápiában az emberek gyakran a jobbik énjüket próbálják bemutatni, legalábbis az elején. Azt hittem, Tonynak beletelik majd egy kis időbe, hogy feltárja előttem azt, amit Jung „Árnyéknak” nevezett, vagyis a személyiség sötét, ismeretlen részét – azonban az üléseken ez a vártnál sokkal gyorsabban ment. Igyekeztem óvatosan közelíteni, de ez ugyanolyan kezdő hibának bizonyult, mintha túl rámenősen próbálkoztam volna. Egy nap megint a rémálmokról beszélgettünk, és ebben a kontextusban megkérdeztem, visszamehetnénk-e oda, amikor egyszer az apja „bántalmazó viselkedését” említette – ő fogalmazott így. Láttam, ahogy elkomorul az arca, sűrű szemöldökét összevonta, és mérgesen bámult rám. Kicsit aggódtam, és össze is voltam zavarodva. Biztos voltam benne, hogy pontosan így írta le az apja kegyetlenségét, ezért feltételeztem, hogy ez a kifejezés elfogadható számára. Csak éppen azt nem vettem számításba, hogy ha én mondom ki, azáltal az egész olyan szinten válik valóságossá, amit ő nem bír elviselni. Túl erősen azonosult az apjával, és feldühítette, hogy a saját szavait hallja vissza az én számból. Olyan erővel szorította meg a közöttünk lévő asztal szélét, hogy az ujjai elfehéredtek. Már-már azt hittem, mindjárt rám is borítja vagy rám ugrik. Az övemhez nyúltam, hogy megnyomjam a segélyhívó gombot. De ő csak felállt, félrelökte a székét, odament az ajtóhoz, kilépett, és bevágta maga mögött.

Hirtelen távozása láttán a személyzet nagyon megrémült, és rögtön bejöttek hozzám:

– Mi történt? – Hallottam a hangjukon, hogy komolyan aggódnak. – Mit csinált vele?

Néha előfordul, hogy a páciensek rosszul reagálnak a terápia egyes pontjain, és bár az ápolók teljes mértékig fel vannak erre készülve, azért mégiscsak rájuk hárul a feladat, hogy rendbe tegyék azt a pszichológiai káoszt, amit olykor a terapeuta hagy maga után. Amikor egy ülés ennyire „felzaklatja” a pácienst, akkor veszélyesebbé, agresszívabbá válhat a személyzettel vagy más páciensekkel szemben, vagy önmagában is kárt tehet. Nem kis időbe telt, mire elmagyaráztam, mi történt, és megnyugtattam őket, hogy senki sincs veszélyben. Tony egyszerűen csak kibukott rám, de ez korántsem jelenti azt, hogy rögtön gyilkolni fog.

Mindenképp előrelépést akartam elérni vele, hogy megmutassam, milyen jó terapeuta vagyok, vagy legalább képes vagyok arra, hogy befogom a számat, és figyelek. Amikor viszont mégis megszólaltam, sokkal jobban kellett volna ügyelnem a megfogalmazásra, a szóhasználatra. Erre a képzésen is felhívták a figyelmünket, mondván, több év után kezd csak ráérezni az ember, addig pedig rengetegszer elköveti ezt a hibát. Elmondtam a szupervizoromnak, mekkorát csalódtam magamban, hogy ennyire rosszul mértem fel Tonyt. Ő viszont rámutatott, hogy ez is egy értékes tanulság. Általában ugyanis hajlamosak vagyunk csak azt észrevenni, hogy a pácienseink képtelenek helyesen felmérni másokat, hiszen gyakran az történik, hogy rosszul értelmezik az áldozataik által adott jeleket, vagy a börtönben kerülnek konfliktusba, mert nem vették a rabtársaik, esetleg a személyzet jeleit. Fontos megtapasztalni, hogy ebbe a csapdába bárki belesétálhat, még egy képzett terapeuta is. Ez olyan képesség, amit lehet fejleszteni, javítani, magyarázta, a terapeutákban ugyanúgy, mint azokban, akiket kezelünk.

Tony és én ezt együtt tapasztaltuk meg, miután lecsillapodott a haragja, és pár héttel később úgy döntött, hajlandó folytatni velem a munkát. Abban egyetértettünk: ahhoz, hogy az elme változni és fejlődni tudjon, szükség van ilyen „kibukásokra”. Tisztáztuk azt is, mi a különbség aközött, hogy felbosszantjuk a másikat, vagy pedig segítünk neki feltárni valamit, ami esetleg kellemetlen, és mélyen magába temette. Rájöttem, hogy le kell mondanom arról a vágyamról, hogy ezeket a kiakadásokat mindenképpen kontrolláljam. Megosztottam Tonyval valamit, amit korábban a szupervizorom segített megérteni: el kell tudnunk fogadni, hogy az elménk különböző, és akár konfliktusba is kerülhetünk egymással, de ettől még az együttműködésünk lehet gyümölcsöző. Nagyon megkönnyebbültem, hogy a hibám, illetve Tony haragja nem tette tönkre a közös munkánkat, és ezek után nagyobb megértéssel és elfogadással tarthattuk meg heti üléseinket.

Tony tovább mesélte a történetét, és néhány hónappal később eljutottunk arra a pontra, ahol a gyilkosságok kezdődtek. Az elsőre akkor került sor, amikor már évek óta vad éjszakai életet élt a londoni melegek közt. Épp akkor kezdett kísérletezni mindenféle droggal, amikor az AIDS-járvány kirobbant. Egyszerre több alkalmi partnere is volt, és az „úgyis mind meghalunk” jegyében élte a mindennapjait. Az lett a szokása, hogy csütörtökönként „végigteperte” az éjszakát, és fiúkat szedett fel a bárokban. Azt mondta, a fiatalabbakat szerette, mert azok olyan „csinosak” és „elhagyatottak”. Eleinte mindig durván lépett fel, aztán elhitette velük, hogy nekik sikerült megpuhítaniuk. Elnéztem lefegyverző mosolyát, és el tudtam képzelni, hogy karcos bája nagyon is vonzó lehet olyasvalakinek, aki férfias szeretetre és védelemre vágyik. Arra gondoltam, talán azokhoz a fiatalemberekhez vonzódott, akik a saját sebezhetőségére és gondoskodás iránti vágyára emlékeztették – és amikor őket meggyilkolta, valójában a saját énjének azzal a részével akart leszámolni. Nem lepett meg, amikor azt mondta: Nagyon le volt törve, és eljátszott az öngyilkosság gondolatával, miután az első emberölést elkövette.

Elmesélte, hogyan ment el a bárból egy-egy férfival, hogy a sikátorban vagy a közeli parkban szexeljenek. A valódi nevét soha nem árulta el, hogy amikor az orgazmus után behúz a partnerei arcába, akkor nyugodtan elfuthasson, és ne kelljen azon izgulnia, hogy esetleg feljelentik. Később aztán már nem is futott el, hanem elvette az áldozat tárcáját, és megfenyegette, hogy megtalálja, és megöli, ha egy szót is szól a zsaruknak. Számtalan ilyen esete volt, mielőtt eljutott az első gyilkosságig. Egy idő után hallotta, hogy az emberek elkezdtek pusmogni valami „csütörtöki fickóról”, aki állítólag egy szadista vadállat, úgyhogy inkább úgy döntött, áthelyezi a vadászterületét egy másik kerületbe. Ekkor találkozott az első olyan áldozatával, akit meg is ölt.

Tony az ő arcát látta viszont a rémálmaiban. Az illető nagyon szép volt, ahogy leírta, „a legkékebb szemű fiú”. Itt elcsuklott a hangja, és elhallgatott. Azt mondta, nem könnyű visszaemlékezni. Kezdtem aggódni, mit fog most velem megosztani. Mert más dolog papíron olvasni egy gyilkosságról, és megint más végighallgatni a történteket közvetlenül a gyilkos szájából. Amikor Tony belefogott, rögtön átkapcsolt jelen időbe, ami eleinte egy kicsit furcsa volt nekem. Aztán eszembe jutott, hogy a spanyolban ez teljesen megszokott, neki pedig spanyol az anyanyelve. Később, traumatizált túlélőkkel folytatott beszélgetésekben, illetve a trauma és a memória természetére vonatkozó kutatásaim során is gyakran tapasztaltam, hogy sokan (nem csak az erőszakos bűncselekmények elkövetői) automatikusan átváltanak jelen időre, amikor fájdalmas eseményekről beszélnek. A bennem élő pszichológiai felfedező számára ez lenyűgöző: az elbeszélés időbeli torzításával tudattalanul is azt kommunikálják, mennyire élénken élnek bennük az emlékek, amelyeket nem sikerült áthelyezniük a múltba, ahova valójában tartoznak. Mindig figyelek a verbális átkapcsolásokra, hogy később is fel tudjam idézni őket, és le tudjam jegyezni azokat a mondatokat, amelyek megmaradnak az emlékezetemben.

– Taxival megyünk a lakására, és közben végig azon jár az eszem, hogy „megteszem, elkapom”. Tudom, hogy simán meg is ölhetem. Fiatal, bízik bennem, és olyan szép az arca, épp csak pelyhedzik az álla, mint a barack, a bőre puha. A lakása a legfelső emeleten van. Úgy kell felrohannunk, kettesével szedjük a lépcsőket, versenyt futunk, hogy mielőbb dughassunk. Amikor felérünk, iszunk még egyet, tolunk egy kis port, aztán csókolózni kezdünk, és egyre erősebben érzem, ahogy a vágy kiindul az ágyékomból, hogy megfojtsam. Felnéz rám, mosolyog azzal a gyönyörű szemével… próbál szexin nézni, de nem bírom ezt a nézést, ezt a szempárt, és elkapom a torkát. Nincs benne erő. Én erősebb vagyok, sokkal erősebb, és nemsokára… vége. Ránézek, undort érzek. Megütöm az arcát. Párszor meg is rúgom, aztán felfogom, hogy nem mozdul. Halott. Arra gondolok, el kell tűnnöm, de félek, hogy valaki megtalálja, és akkor végem. Mit tehetek? Meg kell szabadulnom tőle, el kell rejtenem. De hogyan? Dobjam a folyóba vagy egy csatornába? Éjszaka van, azt sem tudom, hol vagyunk, a város melyik részén. Ha lerángatom a testet azon a sok lépcsőn, akkor tuti felébrednek a szomszédok. Körülnézek, és úgy döntök, beteszem egy táskába, egy bőröndbe vagy ilyesmibe. Úgyhogy feltúrom az egész lakást, találok egy nagy táskát, de hiába olyan kicsi a teste, mégsem fér bele, és mi lesz, ha beáll a hullamerevség? Odakint már hajnalodik. Sietnem kell. Látom, hogy a ház mögött van egy erdő…

Elhallgatott. Tudtam, mire készül, és azt semmilyen nyelven, semmilyen igeidőben nem könnyű elmondani. Tony az első áldozatát lefejezte. Egy konyhakéssel. A fejet és a testet egymástól nem messze találták meg a ház mögötti erdőben. A közvéleményt sokkolta az eset, mindenféle találgatás kapott szárnyra, hogy miféle szörnyeteg lehet, aki ilyesmire képes, és hogy mindez mit jelent, de én itt most épp azt kezdtem megérteni, hogy az igazi ok sokkal prózaibb volt. Tony végig a padlóra szegezte a tekintetét, amikor elmondta: gyorsan rájött, a fej a legnehezebb testrész, olyan, mint egy „tekegolyó”, úgyhogy „le kell vágnom”.

– Nehéz – mondta szuszogva –, nagyon sokáig tart.

Megvártam, amíg összeszedi magát. Megint normálisan vette a levegőt.

– Aztán amikor kész vagyok vele – folytatta –, belerakom egy táskába, a testét meg egy másikba. Mindkettőt leviszem a földszintre, közben próbálok nem nagy zajt csapni, vigyázok, nehogy fellökjek valamit vagy elejtsem.

Csak ekkor nézett fel, hogy lássa a reakciómat, és úgy emlékszem, sikerült nyugalmat erőltetnem az arcomra. Elgondolkodva bólintottam – annyira nem volt nehéz, mert tisztában voltam vele, hogy Tonynak ez „a meló” gyakorlati oldala volt csupán. Orvosi képzésünk során az első dolog, amit megtanulunk, hogy az érzelmeinken uralkodnunk kell, bármit mond is a páciens. Ez olyan alap, mint az egyszer egy. Freud a terápiás munkát a sebészethez hasonlította: azt mondta, nem tartana sokra egy olyan sebészt, aki felnyitja a páciens hasát, és a látványtól elsápad vagy sírva rohan ki a műtőből: „Istenem, elrákosodott az egész!” Ezért járunk mi is a képzés alatt terápiába, hogy tisztázzuk magunkban, pszichológiailag milyen dolgokra reagálunk érzékenyen. Ismétlem, ilyenkor a pácienssel kapcsolatban kialakuló pozitív és negatív érzelmeinket egyaránt kivisszük a térből, ezeket a szupervizorunkkal beszéljük meg. Az ülés alatt nekem az a kötelességem, hogy a páciens érzéseire fókuszáljak, ne pedig a sajátjaiméra.

Tisztában voltam vele, hogy ez az ülésünk Tonyval totálisan abszurd. Itt ülünk egy szobában, és valakinek a lefejezéséről beszélünk, pedig ha odakint valaki elmenne az ajtó előtt, és csak bepillantana az üvegen, semmi jelét nem látná, hogy ilyen bizarr témát tárgyalunk meg. Akár az időjárásról is beszélhetnénk. Nem láttam értelmét, hogy tovább faggassam magáról a lefejezésről, ami egy nehéz probléma pragmatikus megoldása volt. Eszembe jutott egy másik sorozatgyilkos, Dennis Nilsen, aki egyszer ingerülten megjegyezte: Az embereket jobban érdekli, mit csinált a hullákkal (feldarabolta, és lehúzta őket a vécén), mint maga a tény, hogy előtte megölte őket. Arra kértem Tonyt, ha készen áll, mesélje el, mi történt azután, hogy megszabadult a fiatalember holttestétől. Szándékosan múlt időben beszéltem, de ő jelenben folytatta tovább:

– Másnap bemegyek dolgozni, és az egész olyan, mintha csak álmodtam volna. Meggyőzöm magam róla, hogy nem is valóság, tudja? És amikor megtalálják, és bemondják a hírekben, úgy teszek, mintha nem én tettem volna.

A Julius Caesarban Brutus ugyanezt az érzést írja le: „A veszélyteli / Tett megtevése s gondolása közt / Egész idő olyan, mint rémalak, / S borzalmas álom.”{19} Shakespeare ékesszóló összefoglalása pszichológiailag pontos, és előrevetíti a modern kutatásokat, amelyek kimutatták, hogy az erőszakos bűnelkövetők egyfajta álomszerű vagy „disszociált” állapotba kerülnek a cselekmény végrehajtása során. Emiatt utólag nagyon nehéz felidézniük a részleteket, és könnyebben gondolhatják azt, hogy „nem is én voltam” vagy „ez meg sem történt”.

Tony egyéb dolgokat is feltárt előttem, továbbra is jelen időben:

– Mindenki erről beszél abban a bárban is, ahova mostanában csütörtökönként járok. Én is. Még azt is felajánlom, hogy hazakísérem az egyik srácot, nehogy valami baja essék. Ez jó érzés. De aztán arra gondolok, hogy bármikor megtehetném újra. Senki nem fogja tudni, hogy én voltam. Meg is fogom tenni, és úgysem számít, hiszen az egész nem is valóság.

Bólintottam, és azon tűnődtem, hogy ez a fajta tagadás milyen gyakran lép működésbe pusztán azért, hogy mindenképpen megőrizhessük a saját magunkról alkotott pozitív képet: én jó ember vagyok. Számos válóperes ügyvédtől hallottam, hogy a kliensek az első alkalommal szinte mind úgy kezdik, hogy a házastársuk, akitől el akarnak válni, micsoda gazember, elképesztő alak, ők maguk viszont nem tettek semmi rosszat. Ilyenkor az ügyvéd bólint, és jegyzetel, de pontosan tudja, hogy ez a történetnek még nagyon az eleje. Valahogy így van ez a terápiával is. Tony esetében a tagadás nagyon mély szinten működött, és lehetővé tette számára, hogy a tudatán kívül tartsa a rossz énjét. Hiszen ha az erőszakossága valóság lenne, az nagyon is számítana, sőt nem tudná elviselni. Az a tény, hogy képes volt odáig elmenni, hogy meggyőzte magát arról: ő maga védelmez egy potenciális áldozatot, önmagában is roppant figyelemreméltó.

Tony aztán elmesélte, hogyan szedett fel és gyilkolt meg két másik férfit is, illetve hogyan szabadult meg a holttestektől. Őket nem fejezte le, a rendőrségnek ezért hosszabb időbe telt, mire az első esetet össze tudta kapcsolni a későbbiekkel. Végül azon bukott le, hogy az egyik áldozat lakásán találtak egy levél gyufát, amely egyértelműen Tony munkahelyéről származott. Először tagadott, de később beismerte mindhárom gyilkosságot. Három életfogytiglani szabadságvesztést kapott, ami azt jelenti, hogy legkorábban húsz év után kérvényezheti a feltételes szabadon bocsátását. Nekünk ez túl enyhe büntetésnek tűnik – ma már bizonyára tényleges életfogytiglant kapna, azaz semmi esélye sem lenne a szabadulásra.

Persze nem mindegyik ülés hozott felszínre ilyen nagy horderejű eseményeket. A legtöbb találkozásunk teljesen szokványosan telt. Leültünk, beszélgettünk, meghallgattuk egymást, két ember voltunk csupán, akik együtt gondolkodnak. Nem is hoztuk szóba többet a gyilkosságokat, annál több szót ejtettünk a rémálmokról, amelyek még mindig kínozták. Az egyik ülésen elpanaszolta, hogy a szomszéd szobában lévő páciens azt mondta a személyzetnek, hogy éjszaka üvöltözik, és ő ezen nagyon felhúzta magát. Olyannyira, hogy meg is mondta az illetőnek, hogy hazudik. Ebből nagy veszekedés lett, aztán Tony ápolója, Jamie vetett véget a vitának, és elmondta, hogy valóban Tony üvöltözött. Tony képtelen volt felfogni. Annyira szürreális érzés volt. Azt viszont nem feltételezte Jamie-ről, hogy hazudna. Nekem azt mondta, „képtelen voltam felfogni”, de nem vitatkozott tovább. Arra gondoltam, ha Tony képes volt elfogadni olyasvalamit az ápolójától, ami a maga számára kényelmetlenséget jelent, az talán azt jelenti, hogy a terápia tényleg segít neki. Úgy véltem, ezt Jamie is megérezte, és helyesen cselekedett, én pedig elmondtam Tonynak, hogy sok fontos dolgot tudtam meg az ápolójától. Úgy gondoltam, Tonyt jó érzéssel tölti el, ha megtudja, hogy Jamie és én kapcsolatban állunk, szinte mintha a szülei lennénk, akik együtt próbálják kitalálni, mi lenne számára a legjobb.

Az, hogy Tony és Jamie is beszéltek a dologról, lehetőséget teremtett arra, hogy alaposabban körbejárjuk, Tony hogyan érzékeli a valóságot, amikor szorong. Az elme, ha túl sok mindent kell befogadnia, egyszerűen kikapcsol, mondtam neki, és mindannyiunkkal előfordul, hogy amit nem szeretünk saját magunkban, azt kivetítjük másokra. Majd ezen gondolat mentén továbbhaladva azt kérdeztem tőle: Értette esetleg, hogy mit kiabált a szomszéd szobában lévő páciens az éjjel? El tudott kapni egyes szavakat?

– Folyton segítségért kiabál! Állandóan ezt csinálja.

Ezen a ponton túl sok lett volna, ha ki is mondom, de nekem nagyon úgy tűnt: a segítségért kiabáló ember akár egy emléktöredék is lehetett olyasvalakiről, aki kétségbeesetten küzd az életéért. Ezért aztán feltettem a nagy kérdést: Nem lehet, hogy Tony az, akinek segítségre van szüksége, amikor felébred a rémálmokból? Felfújta az arcát, de nem válaszolt. Nem tudtam megállapítani, készen áll-e rá, hogy immár ne mást hibáztasson az éjszakai kiabálásért. Mindenesetre nem ellenkezett, úgyhogy egyelőre maradtam annál a verziónál, hogy „a szomszéd fickó” kiabálja azt, amit ő maga nem tud kifejezni, azaz a szomszéd tulajdonképpen az ő nevében kér segítséget.

Ekkor a kezébe temette az arcát, és alig érthetően dünnyögte:

– Ne már… ez nem lehet… nem lehetek ilyen gyenge.

Azt megértem, hogy nem akar sebezhetőnek tűnni, mondtam neki finoman, ugyanakkor arra is emlékeztettem, hogy ő volt az, aki terapeutát kért.

– Ez is segélykérés, nem igaz? – morgott, de nem tagadta.

Csak azért említettem ezt a dolgot, folytattam, hogy emlékeztessem, az elméjének van egy olyan része, amelyik igenis felvállalja a kiszolgáltatottságot, mi több, az akar lenni. Erre felkapta a fejét, én pedig hosszan a szemébe néztem. Tudtam, hogy fontos fordulópont következik.

– Tony, szerintem maga elég bátor ahhoz, hogy most szembenézzen valamivel, ami iszonyú nehéz.

– Nem vagyok bátor – mondta elcsukló hangon, de nem fordult el.

Megint a szemébe néztem.

– Úgy gondolja? Én mindenesetre nagyon bátornak látom. Ugyanis ahhoz nem kevés bátorság kell, hogy valaki végig merje gondolni a múltjában az erőszakos cselekedeteket, komolyan vegye a saját elméjét, és elbeszélgessen velem mindarról, ami megrémiszti. Maga csak a rémálmaiban fél. Itt, a valóságban nagyon is bátor.

Ez betalált, ha nem is azonnal, de a rá következő hetekben mindenképpen, és nem is panaszkodott többé a kiabáló szomszéd miatt. Majd miután hónapokon át beszélgettünk a kiszolgáltatottságáról és a fájdalmáról, szép fokozatosan a rémálmai is kezdtek elmaradni, és egy idő után már egyáltalán nem zavarta a többieket. Az ápolószemélyzet is elégedett volt a helyzettel, akárcsak én. A klinikai team más tagjai pedig azt jelentették, hogy Tony depressziós tünetei is enyhültek. Mivel annak idején, amikor tizennyolc hónappal korábban elkezdtük a terápiát, fogalmam sem volt, milyen eredményben reménykedhetünk, én is nagyon örültem, hogy számottevő javulást értünk el. A szakmai team úgy ítélte meg, hogy visszamehet a börtönbe, és folytathatja a büntetése letöltését. Ezzel én is egyetértettem. Tony maga is elfogadta a döntést, úgyhogy elkezdhettünk a közös munkánk lezárásán dolgozni.

Eszembe jutott, hogy korábban komoly kételyeim voltak, van-e egyáltalán bármi értelme Tonyval dolgozni, és több kollégám hasonlóan szkeptikus volt. Az biztos, hogy el sem tudtam képzelni, milyen előrelépésre, illetve milyen befejezésre számíthatok. Mindenesetre ez a korai tapasztalat megtanított arra, hogy ha valaki kíváncsi a saját elméjére, akkor, bármi történt is vele a múltban, mindig van rá esély, hogy rendet vághatunk a rendetlenségben. Tony is megtanulta, hogyan kezelje a fájdalmas gondolatait és érzéseit, még ha ez nem is volt könnyű menet, és ennek eredményeként később más érzésekkel is jobban elboldogult. Nagyon elégedett voltam, mint bármelyik orvos, aki elkezd kezelni egy beteget, és idővel az illető sokkal jobban lesz. Persze én is rengeteget tanultam. Többek között azt, hogyan is viszonyuljak ehhez a hosszú távú terápiás munkához, főleg a saját hibáimhoz, amelyeket munka közben vétek, mint például amikor az elején bedobtam a „bántalmazó” szót Tony apjával kapcsolatban. Szerencsére rendbe lehetett hozni, és tovább lehetett lépni a „kiborulás” után. De ez a lecke a későbbi évek során felbecsülhetetlenül értékesnek bizonyult.

* * *

Utolsó találkozásaink egyikére egy verőfényes júniusi napon került sor. Pont olyan szögben sütött be a nap, hogy le kellett húznom a rolót, amitől a szoba kellemes félhomályba burkolózott. Nem gondoltam volna, hogy ettől a dolgok új fordulatot vesznek. Tony pontosan érkezett, sőt talán egy-két perccel korábban is a vártnál. Először kis csend állt be, de addigra már kellőképpen kényelmes volt számára a terápiás helyzet, úgyhogy csak akkor kezdett beszélni, amikor neki tetszett. Egyszer csak megjegyezte, hogy másnap apák napja lesz. Tudtam, hogy az ő apja néhány évvel azelőtt meghalt, úgyhogy fogalmam sem volt, ez miért olyan fontos.

– Apám idén lenne hetvenkét éves. Egyáltalán nem lenne öreg. Mégis egy nap egyszerűen csak holtan esett össze. Semmi előjele sem volt – csóválta a fejét. – Egyáltalán semmi.

Tony valamivel korábban mesélt arról, hogy az apja, amikor nyugdíjba ment, látszólag makkegészséges volt, aztán egyik napról a másikra elvitte egy szívroham. Mindenki teljesen megdöbbent, ő viszont csak némi késéssel értesült a dologról, mivel alig tartotta a kapcsolatot a családjával. Csak hetekkel később tudta meg.

– Egy csomó pali feldobja a talpát, amikor már nincs mit csinálnia, nem igaz? – kommentálta a dolgot Tony érzelemmentesen.

Nagyon reméltem, hogy ezt most nem azért mondja, mert a közös munkánk a végéhez ért.

Megkérdeztem, milyen emlékeket ébreszt benne az apák napja, illetve hogy ez az ünnep idén valami miatt a számára különlegesnek számít-e. A fejét csóválta, én pedig úgy éreztem, valami frusztrálja, mintha azt kívánná, bárcsak ne is érezne semmit.

– Á, nem, csak… nem tudtunk elköszönni. A temetésén sem voltam ott, meg semmi – mondta.

Könnyes szemmel nézett rám, én pedig együttérzőn azt mondtam, hogy biztos nagyon nehéz lehetett. Bólintott, és csak ültünk ott tiszteletteljes csendben egy darabig, mintha most együtt lennénk ott a temetésen. Végül megkérdeztem:

– Mikor halt meg?

Kicsit elgondolkodott, nem volt biztos benne.

– Valamikor… augusztus elején, azt hiszem. Pont a kis vörös gyerek előtt.

Nem voltam biztos benne, kire gondol. Azelőtt egyik áldozatát sem nevezte így.

– Várjunk csak… – mondta, és a mennyezetet bámulta, próbálta megerőltetni kicsit a memóriáját. – Igen, azt hiszem… 1988-ban, a vörös meg…

Ahogy számolgatott, azt hiszem, hirtelen mindketten rájöttünk, hogy ezúttal egy újabb gyilkosságról beszél, amelynek áldozata még a kék szemű fiú előtt került sorra, akit korábban Tony „az elsőnek” nevezett. Gondolom, normál esetben le kellett volna döbbennem vagy meg kellett volna rémülnöm, de emlékszem, egyáltalán nem izgattam fel magam, teljesen nyugodt maradtam.

– Tony, lehetséges, hogy volt egy negyedik férfi is, ez a bizonyos vörös, aki szintén meghalt?

Nagyon óvatosan kellett fogalmaznom, pontosan tudtam, hogy büntetőjogi szempontból is fontos, hogy erre mit mond. Nem használhattam a „gyilkosság” kifejezést, ugyanis ennek tényét az esküdteknek kell eldönteniük, már ha egyáltalán bíróság elé kerül az ügy. Tony védőügyvédje azzal is érvelhetne, hogy befolyásoltam az ügyfelét, és rávettem, hogy tévesen magára vállaljon egy újabb ügyet.

Félelemmel töltött el, ami történt, és hogy az elméje összevissza elhelyezett falai és ajtói pillanatok alatt elrejthetnek vagy feltárhatnak elviselhetetlen tetteket és érzéseket. Úgy gondoltam, ezt a konkrét ajtót lehetetlen lett volna kinyitni, ha nem csináltuk volna végig az eddigi munkánkat. Noha elborzasztott, amit mondott, valahogy mégis megtisztelőnek éreztem, hogy ott lehettem vele, és tanúja lehettem ennek a pillanatnak. Tony folyamatosan csóválta a fejét, láttam, ahogy a szorongása egyre erősödik.

– Nem tudom, tényleg nem tudom… Azt hittem, hogy ezt már elmondtam nekik, de most már inkább úgy tűnik, hogy mégsem. Te jó ég…

A másik három gyilkosságot a letartóztatása után elég gyorsan bevallotta, akkor vajon ezt miért nem? Rákérdeztem, esetleg nem azért-e, mert nem volt biztos benne, hogy ez a „vörös” tényleg halott volt-e, amikor otthagyta, mert csak erre tudtam gondolni.

– Nem. Halott volt, tutira. Csak elfelejtettem – jelentette ki, és a szemembe nézett. – Nem is akartam erről beszélni – tette még hozzá. – De most már kimondtam.

Elgondolkodtunk rajta, hogy talán valahogy tényleg kiesett a fejéből ez az emlék, vagy esetleg az apja halála miatt érzett gyász szorította háttérbe.

Már csaknem lejárt az időnk, és tudatnom kellett vele, amit már amúgy is sejtett: vagyis hogy olyan fontos dolgot mondott el nekem, amit mindenképpen meg kell osztanom a többiekkel. És majd együtt kitaláljuk, hogyan tovább.

– De most mondja meg! Hogy felejthettem ezt el egészen mostanáig? – kérdezte, és láttam rajta, hogy tényleg gyötrődik. – Mivel magyarázzam, hogy eddig nem beszéltem erről?

Ez valóban jó kérdés volt, úgyhogy alaposan végiggondoltam a választ. Azt mondtam neki, néha az ember egyszerűen még nem áll készen arra, hogy emlékezzék bizonyos dolgokra, hogy szembenézzen olyasmivel, amit nagyon nem akar látni. Aztán beugrott valami más is:

– Nem lehet, hogy ez az emlék is része volt a rémálomnak? Olyan borzalmas valami, mint a Medusa-fej, amelyre rá sem mert nézni?

Tony egyetértően bólintott.

– És lehet, hogy azért jött elő, mert most már visszamehetek a börtönbe. Mintha előtte rendbe kellett volna hozni az agyamat.

Azt feleltem, hogy ez könnyen lehetséges. Aztán megbeszéltük, mit fogok mondani Jamie-nek és a többieknek, illetve hogy várhatóan mi jön ezután, például értesítjük a rendőrséget is. Amikor azt mondtam neki, hogy valószínűleg egy ügyvéddel is beszélnie kell majd, azt kérdezte:

– Nem beszélhetném meg inkább magával?

Csak bámultam rá, erre a férfira, aki annyira beszélni akart, és aki olyan mélyen átérzett mindent. Belegondoltam, milyen elképesztően messze áll attól a képtől, ahogy korábban egy könyörtelen, érzéketlen sorozatgyilkosra gondoltam, és hogy a vele végzett munka során mennyit tanultam arról, hogyan kell kordában tartanom a saját érzéseimet, ami pedig alapvető fontosságú a szakmámban. Együttéreztem vele, és tiszteltem is az őszinteségét, ott, abban a pillanatban, ugyanakkor nem felejtettem el azt sem, micsoda pusztítást végzett, és milyen borzalmas fájdalomnak tette ki minden egyes áldozatát és azok családját.

– Dehogynem – mondtam. – Velem is megbeszélheti.

{1} Vörösmarty Mihály fordítása nyomán.

{2} A gonosz mibenlétéről további gondolatok itt: Adshead, G.: „Capacities and Dispositions. What to Psychiatry and Psychology Have to Say about Evil” in: Mason, T. (szerk.): Forensic Psychiatry: Influences of Evil. Humana Press, New Jersey, 2006, 259–71.

{3} e. e. cummings „Maggie and Milly and Molly and Mae” című művéből in: Firmage, G. J. (szerk.): The Complete Poems 1904–1962. Harcourt Brace, New York, 1972.

{4} Lásd Prison Reform Trust (PRT): Bromley Briefings Prison Factfile Autumn 2018. PRT, London, 2018, igazságügyi minisztérium. Prison Receptions 2018. Igazságügyi minisztérium, London, 2018.

{5} A PRT 2018-as tanulmányaiban ez közel 5 százalék volt, de a számok évről évre emelkednek. További részletekért lásd a PRT 2019. áprilisi „Why Women/England and Wales” című adatlapját.

{6} Cox, M. A.: „Dark Lamp: Special Hospitals as Agents of Change: Psychotherapy at Broadmoor.” Criminal Justice Matters 21:1 (1995): 10–11.

{7} Vas István fordítása.

{8} Shakespeare: Macbeth. Szabó Lőrinc fordítása.

{9} Haggerty, K. – Ellerbrok, A.: „The Social Study of Serial Killers.” Criminal Justice Matters, 86:1 (2011): 6–7.

{10} Radford-tanulmány: Aamodt, M. G.: „Serial Killer Statistics.” 2016. szeptember 4. Letöltve: http://maamodt.asp.radford.edu/serial killer information center/project description.htm.

{11} Grover, C. – Soothill, K.: „British Serial Killing: Towards a Structural Explanation.” British Criminology Conferences: Selected Proceedings Vol. 2. (1999): 2.

{12} Cleckley, H.: The Mask of Sanity. C. V. Mosby Company, St Louis, 1941.

{13} Hare-honlap: www.hare.org.

{14} Yochelson, S. – Samenow, S.: The Criminal Personality: The Change Process. Rowman & Littlefield Lanham, MD, 1994.

{15} Lilienfeld, S. O. – Watts, A. L. – Smith, S. F.: „Successful Psychopathy: A Scientific Status Report.” Current Directions in Psychological Science 24:4 (2015): 298–303.

{16} Bowlby, J.: A Secure Base. Psychology Press, London, 1988. (Magyarul: A biztos bázis. Ford.: Balázs-Piri Tamás. Animula, Budapest, 2009.)

{17} Lifton, R. J.: The Nazi Doctors: Medical Killing and the Psychology of Genocide. Basic Books, New York, 1986. (Magyarul: Náci orvosok. Ford.: Radnai Csilla, Jankovits László. Alexandra, Pécs, 1986.)

{18} Morton, R. J. et al. (szerk.): Serial Murder Symposium 2008. National Center for the Analysis of Violent Crime, Quantico, 2008.

{19} Vörösmarty Mihály fordítása.