WEDNESDAY ADDAMS ÍRÓASZTALÁRÓL

Ha bármelyik problémás gyereket megkérdeznénk, hogy mit érez, amikor öt éven belül a nyolcadik iskolába zsuppolják be, nagyjából ugyanazt a választ kapnánk.

Én sem vagyok kivétel, bár szeretem azt gondolni, hogy a kirúgásaim (mint ahogy az átkaim is) általában kicsit kreatívabbak, mint az átlag zsarnokoké. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, hogy mennyire nem akartam, hogy elhurcoljanak a Nevermore Akadémiára (a szüleim alma materébe) azon a végzetes őszi napon, amikor a családi halottaskocsink felkanyarodott a behajtóra. Az én szememben minden olyan intézmény, amely konstruálni képes anyám önelégült felsőbbrendűségét, valamint a szüleim émelyítő megszállottságát egymás iránt, egy olyan hely volt, amelyet mindenáron el kellett kerülni.

De, ahogy azt minden zseniális nyomozó megmondaná, fontos beismerni, ha tévedünk. És én tévedtem a Nevermore Akadémiával kapcsolatban. És majdnem mindenben, ami abban az évben történt. Mentségemre szóljon, ki tudta volna megjósolni, hogy egy olyan campus, amely hírhedt arról, hogy a kitaszítottak teljes kínálatát vonultatja fel, egy olyan mély és csavaros szörnyrejtélynek adhat otthont, hogy még engem is meglep a végkifejlete?

Ha visszamehetnék az időben, és egy dolgot mondhatnék annak a fiatalabb, naivabb énemnek… nos, valószínűleg nem tenném. A tiszta, előre nem látható rémület egyike az élet kevés igazi szórakozásának, és tudom, hogy dühös lennék magamra, amiért elrontottam a meglepetést.

Ehelyett hadd vigyem vissza az Olvasót a történet elejére, amelyben én, Wednesday Addams, célra és otthonra találok a legutolsó helyen, ahol valaha is számítottam rá, hogy mindkettőt meglelem. Aggodalomra semmi ok, ez nem egy lélekmelengető történet. Ha van egy dolog, amit tudni kell rólam, mielőtt az Olvasó belevágna a kalandba, az nem más, mint hogy utálom a történeteket, amelyekben nem történik legalább öt brutális gyilkosság.

ELSŐ FEJEZET

Hónapokkal korábban…

A szüleim szenvedélyesen csókolóznak a velem szemben lévő ülésen. Még jó, hogy halottaskocsiban utazunk, mert másodpercekre vagyok a végkimerüléstől. A halál oka: színtiszta undor.

Meggyőződésem, hogy egy koporsó két méterrel a föld alatt jobb célállomás lenne, mint az, ahová tartok. Nevermore Akadémia. A campus, ahová gyerekként megfogadtam, hogy soha nem teszem be a lábam. Mindent, amitől elfelhősödik apám szeme, határozottan elutasítok – beleértve anyámat is, aki felbukkan levegőért, és rám szegezi parancsoló tekintetét.

– Drágám, meddig kívánsz még morcoskodni velünk? – kérdezi.

Nem fordulok feléjük az ablaktól.

– Lurch – szólítom meg kimért hangon a család szörnyetegkomornyikját a vezetőülésben. – Emlékeztetnéd a szüleimet, hogy nem beszélek velük?

Lurch nyögdécsel, ahogy szokott. Ez most éppen inkább a kedvemre való, mint az a beszélgetés, amit a szüleim próbálnak velem folytatni, amióta ma reggel elindultunk otthonról. Tudom, hogy apám hallja a figyelmeztető hangsúlyt a hangjában, de nem vesz róla tudomást.

– Kicsiny viperám, ígérem, imádni fogod a Nevermore-t. Igaz, Tish? – Apám képtelen anélkül véleményt formálni, hogy anyám azt ne osztaná. Ez természetellenes, és csak fokozza az émelygésemet.

– Ez nem kérdés – mondja anyám. – Tökéletes lesz számára.

Ezek a szavak tovább cincálják amúgy is megviselt idegeimet. Utálom a közhelyeket, de bizonyos kamaszkori tapasztalások, azt hiszem, egyetemesek, és semmit sem gyűlölök jobban, mint amikor az anyám mondja meg, hogy ki vagyok, vagy mi a jó nekem.

– Miért? – csattanok fel, akaratom ellenére megtörve a csendet. – Mert neked is tökéletes volt?

Még csak válaszra sem méltat, csak mosolyog a maga öntelt módján, nonverbálisan sugallva, hogy minden, amit gondol, objektíven helyes. Csalit lógat elém azzal a tudatos hallgatással.

És én ráharapok. Amitől csak még dühösebb leszek mindkettőnkre.

– Nem szeretnék a nyomdokaidba lépni – jelentem ki. – Nem leszek vívócsapat-kapitány, a Holló Bál királynője vagy a Szeánszklub elnöke. – Megpróbálom ezen teljesítményeit a lehető legnagyobb megvetéssel megemlíteni, de persze ő ezek hallatán csak még önelégültebbnek tűnik.

– Úgy értettem, hogy végre olyanok között leszel, akik megértenek – mondja. – Talán még barátokat is szerzel.

Ezt válaszra sem méltatom. A barátsághoz, tapasztalatom szerint, olyan azonos érdeklődési körök megléte szükséges, amelyek soha nem érdekeltek. A pszichológusok szerint a serdülőkori barátságok szinte kizárólag a csoportba való be- vagy kikerülésen alapulnak. Én pedig soha nem voltam tagja semmilyen csoportnak, és nem szándékozom ezt egy olyannal elkezdeni, amely hajlandó volt tagjaként számontartani a szüleimet.

Különben sem hiszem, hogy anyámnak valaha is voltak barátai. Követői voltak. Talpnyalói. Születésem óta próbál rávenni, hogy csatlakozzak hozzájuk.

– A Nevermore valóban páratlan iskola – mondja apám, miközben anyámra mered, és ezzel igazolja is az állításomat. – Varázslatos hely. Ott láttam meg először anyádat, és rögtön beleszerettem.

Azt hihetnénk, hogy már megszoktam ezt a holdkóros arckifejezést, ahogy anyám kezét a sajátjába veszi, és úgy sóhajt fel, mintha az autót az ő személyes szén-dioxid-kibocsátása hajtaná, nem pedig a fosszilis tüzelőanyagok, amelyek riasztó ütemben égetik a bolygót és rajta mindenkit.

Tudom, hogy semmi értelme megpróbálni megzavarni őket. Még a leggondosabban kihegyezett verbális tüskéim is mindig kudarcot vallottak ezen törekvésemben. Ehelyett visszafordulok az ablak felé, és az utolsó emlékbe menekülök, amely békét hozott nekem.

Szinte érzem a Nancy Reagan Gimnázium olcsó linóleumpadlóját a lapos, pántos cipőm talpa alatt. Látom a félig zárt szekrényt, amelyben alig fér el az öcsém, aki vörös arccal és megalázottan, egy szájába tömött almával esik ki elém. Megérintem a karját, és megtörténik. Egy látomás. A múlt vagy a jövő villanása, amely erőszakosan eluralkodik az idegpályáimon. Nehéz elmagyarázni, milyen érzés… mint egy sokkterápia, a kellemes utóérzés nélkül.

Ezek a látomások többször gyötörtek már az elmúlt hónapokban. De ez a mostani legalább valami használhatót mutatott: a fivérem kínzóinak kilétét. Innen már nem volt nehéz bosszút állni.

Néhány napba telt, mire beszereztem a piranhákat. Az egzotikus állatokat árusító boltban az emberem addig húzta az időt, amíg elő nem tártam néhány fotót róla és a jelenlegi szeretőjéről, ami jelentősen enyhítette a kíváncsiságát az iránt, hogy mire is kellenek nekem a ragadozók.

Az emlék, ahogy állok a vízilabdaedzésen a medence szélén, végigkíséri az utamat a Nevermore-ig. A rémületté torzult vidámság a tettesek szemében. A halak karcsú, ezüstös teste, amint suhannak a túlklórozott vízben. Valahogy tudták, hogy egyenesen a családi ékszereket kell célba venniük.

Soha nem fogom elfelejteni az élénkvörös vér kontrasztját a víz kékjével, vagy a sikolyokat, amelyek betöltötték a vízisport-központot. Keresve sem találhattam volna jobb színpadot – hihetetlen volt az akusztika.

Sajnos túlélték. Az egyetlen vigaszom, hogy a szüleik nem emeltek vádat gyilkossági kísérlet miatt. Elképzelni is szörnyű, hogy életem végéig bárki, aki az aktámra néz, azt látja, hogy kudarcot vallottam.

MÁSODIK FEJEZET

A Nevermore igazgatói irodája tipikusan az akadémiai önhittség azon kavalkádja, amelyet a legjobban utálok. Bőrbe kötött könyvek és bútorok, csiszolt mahagóni és bronz. Az a fajta szoba, amitől az ostoba emberek intelligensnek érzik magukat, az intelligenseknek pedig hányingere támad.

A szüleim között ülök az egyik bőrfotelben, miközben az igazgatónő fájdalmas arckifejezéssel vizsgálja az aktámat.

Tudom, hogy az akta az ügyeim leírását tartalmazza. Valószínűleg néhány figyelmeztetést korábbi tanároktól és tanácsadótól. Semmi rendkívüli – hacsak az olvasója számára nem idegen az önbíráskodó igazságszolgáltatás.

– Wednesday, milyen különleges név! – mondja végül, megragadva a paksaméta potenciálisan egyetlen ártalmatlan részletét. – Felteszem, szerdai napon született.

– Péntek tizenharmadikán születtem – világosítom fel, és rezzenéstelen tekintettel rámeredek, hogy megmutassam neki, ez pontosan azt jelenti, amitől fél.

– A kedvenc gyermekmondókám egyik soráról kapta a nevét – vág közbe anyám békítően. – A szerdai gyermek csupa bánat.

Azt hiszem, az volt az egyetlen alkalom, amikor tényleg megértett engem.

– Mindig is egyedi módon szemlélted a világot, Morticia – mondja az igazgatónő. – Az édesanyja mesélte, hogy szobatársak voltunk?

Hirtelen Larissa Weems több számomra, mint egy alig kivehető beszélő fej. Próbálom elképzelni őt fiatalon – vajon akkoriban is ilyen karót nyelt és merev volt? Kíváncsi lennék. Nem lehetett népszerű, ha most itt dolgozik. Azok a kamaszok, akik megtalálják a csoportjukat, szinte soha nem térnek vissza a tett helyszínére.

Tehát újra átél valamit, gondolom. És nem tűnik anyám talpnyalójának, ami azt jelenti, hogy legalább részben immunis volt a legendás Morticia-bájra, már akkor is, amikor az a legtöményebben érvényesült. Végső soron talán mégiscsak van valami, amit tanulhatok ettől a nőtől. Nem mintha megadnám neki azt az elégtételt, hogy ezt neki is eláruljam.

– Érdekes – mondom a legunottabb hangszínemen.

– Micsoda? – kérdezi udvariasan.

– És ön megőrizte itt a józan eszét?

Csak képzelődöm, vagy ő is alaposabban végigmér engem? Ha igen, van annyi esze, hogy abbahagyja, mielőtt anyám észrevenné.

– Az ön tanulmányi életútja igencsak sokszínű – mondja, és visszatér az aktához. – Öt év alatt nyolc iskola, és mindegyiknek egy-egy… nevezetes incidens vetett véget.

– Erősen hiszek az önbíráskodó igazságszolgáltatásban.

Folytatja, ügyet sem vet a megjegyzésemre:

– A Nevermore év közben nem fogad új diákokat, de Wednesday kitűnő jegyeire és a család régi kötődésére való tekintettel meggyőztem a tanácsot, hogy tegyünk egy kivételt. Az igazgatótanács megérti, hogy azok a diákok, akik itt boldogulnak, gyakran… alulmaradnak más oktatási környezetben. Abban a reményben tettünk kivételt, hogy ez önre is igaznak bizonyul.

– Még nem építettek olyan iskolát, ami megfelelne az igényeimnek – hárítok. – Vagy olyat, ami képes lett volna betörni engem. Felteszem, most sem lesz másképp.

– Úgy vélem, a lányom azt szeretné mondani – vág közbe apám egy szúrós pillantással az irányomba –, hogy nagyon hálás a lehetőségért.

– Igen – ért egyet anyám. – És ezt be is bizonyítja majd azzal, hogy példás tanuló lesz, valamint rendszeresen részt vesz a bíróság által elrendelt terápiás foglalkozásokon.

– Á, ezzel el is érkeztünk a következő napirendi pontunkhoz – mondja Weems igazgatónő ragyogó mosollyal. – Sok diákunknak extra pszichológiai támogatásra van szüksége. Az iskola alkalmaz egy jerichói pszichológust, heti kétszer találkozhatnak.

Összeszorul a gyomrom a terápia gondolatára. A legutóbbi hét kirúgatásom során elkerültem ezt a követelményt, de ezúttal két lehetőség állt előttem: tanácsadás vagy fiatalkorúak börtöne. Kár, hogy a szüleimre bízták a döntést. Mindig is szerettem a csíkokat.

– Már ha túléli az első ülést – mondom.

Weems igazgatónőt ez nem zavarja. Úgy látom, többre lesz szüksége, mint néhány kemény egysoros, hogy elbizonytalanítsam. Keményebben kell dolgoznom, de szeretem a kihívásokat. Feljegyzem magamnak gondolatban, hogy ki kell derítem a legrosszabb félelmét, és kijátszanom, mielőtt elmenekülök. Feltéve, hogy lesz rá időm.

Az igazgatónő feláll. Magas. Sokkal magasabb, mint vártam. Ő és az anyám óriásoknak tűnnek, én pedig átkozom apám génjeit az apró termetem miatt.

– Az anyja régi helyét kapja – mondja azon a kényszeredetten vidám hangon, ami a harminccentis magassági előnyéből még lekezelőbben hangzik. – Az Ophelia körletet.

Anyám elragadtatottan levegő után kap és tapsol. Elvből irtózom az Ophelia körlettől, még mielőtt betenném a lábam oda, és tudom, a lábam betétele egy jottányit sem javít majd a megítélésemen.

Később, amikor megállunk a – feltételezésem szerinti – szobám előtt, megkérdezem anyámat:

– Ophelia megölte magát, miután a családja őrületbe kergette, igaz?

– Oké! – vág közbe fogakat villantó mosollyal Weems igazgatónő, mielőtt anyám válaszolhatna. Nem mintha szándékában állt volna. – Találkozna az új szobatársával?

Szobatárs.

Már a szótól is megfagy a vérem. Senki sem említett szobatársat. Elképzeltem magam valami komor, hangulatos szobában, boltíves ablakokkal, a fejem felett köröző hollókkal. A csellómon játszom. Írom a következő nagyregényemet. Az elkerülhetetlenül bekövetkező szökésemet tervezgetem.

Nem gondoltam, hogy mindezt közönség előtt kell csinálnom.

– Itt is vagyunk! – Weems igazgatónő kétszer kopogtat, mielőtt kinyitná az ajtót.

A szobába lépve az első gondolatom az, hogy jobban örültem volna, ha egy vértócsában fekvő áldozatot látok. Egy férgekkel fertőzött teret. Egy mérges gázfelhőt, ami kínzó fájdalmat okoz, mielőtt végül lebénítja az idegrendszert, és teljes szervi leállást okoz.

Bármi mást, csak nem a fény- és színrobbanást, ami a szememet támadja, amikor belépek az új lakóhelyemre.

Az úgynevezett szobatársam a padlótól a mennyezetig érő kerek ablakunkat szó szerint egy szivárvánnyal tapétázta ki, amelyet a kinti borús nap világít meg hátulról. A szobát olyan magazinok alapján állították össze, amelyek arra buzdítják a nőket, hogy rosszul érezzék magukat a testükben, hogy aztán rózsaszín borotvákat, émelyítő illatú szappanokat és izzadásgátlókat adjanak el nekik. Az ágyát plüssállatok sokasága borítja.

– Ó, te jó ég – motyogja a hátam mögül apám. – Hát ez… élénk.

Már éppen tizedszerre sorolnám fel, hogy pontosan hányféle módon árultak el azzal, hogy ide küldtek, amikor egy humanoid alak pattan felém; szőke fürtjei csak úgy röpködnek, mosolya minden fogát mutatja – és nem azon a ragadozó módon, ahogy én szeretem a metszőfogakat látni.

– Szervusz, pajti! – mondja, és ezzel a két szóval bebetonozza, hogy soha, de soha nem leszünk barátok. Ha további bizonyítékra lenne szükségem, előrébb lép, hogy megöleljen. Egy idegen.

Hátralépek, mielőtt visszafoghatnám magam.

– Wednesday – szólal meg Weems igazgatónő –, ő itt Enid Sinclair.

– Nincs ölelés – mondja a szóban forgó Enid. – Vettem.

– Bocsáss meg Wednesdaynek! – mondja anyám olyan mosollyal, ami arról árulkodik, hogy ő is ugyanúgy lenézi Enidet és a szivárványát, mint én. – Allergiás a színekre.

Most egy szörnyű belső harc csapdájába estem, ahol mindkét kimenetel vereségnek tűnik. Vagy rákényszerítem magam, hogy kedveljem Enid Sinclairt, vagy osztom anyám véleményét.

– Ó, hűha! – Enid valóságos aggodalommal néz rám. – Mi bajod lesz?

Pislogás nélkül bámulok vissza rá.

– Kiütéses leszek, és lerohad rólam a hús.

– Nos! – szólal meg Weems igazgatónő, és közelebb lép hozzánk, arcán azzal a diplomatikus mosolyával. – Szerencsére rendeltünk miss Addams számára egy különleges, nem színes egyenruhát. Enid, kérem, kísérje el Wednesdayt a titkárságra, hogy megkapja az órarendjét. És vezesse körbe útközben!

Idegesítően elnyújtottan mondta ki az órarend szót, ráadásul olyan hanglejtéssel beszél, mintha az anyám társaságában rá váró papírmunka lenne a napja fénypontja. Lévén felnőttek vesznek körül, kétlem, hogy egy rituális áldozatnál kevesebbel ki tudnék ebből a helyzetből keveredni. És egy olyan helyen, mint a Nevermore Akadémia, még ez is túl fantáziátlan lenne ahhoz, hogy működjön.

– Vezess – mondom, de csak azután, hogy megfordulok, és megvető pillantást vetek a szüleimre.

Enid túlságosan is boldogan engedelmeskedik. Ragaszkodik hozzá, hogy körbevezessen, akárhogy is győzködöm, hogy ez felesleges. Nem kell tudnom, hogy az iskolát 1791-ben alapították. Úgy tervezem, hogy legfeljebb ennyi percet szánok arra, hogy kiszabaduljak a tökéletesre kreált, Poe-tól átitatott esztétikai korlátok közül.

– Miért akarsz elmenni? – firtatja Enid, amikor ezt elmondom neki. – Ez a hely nagyszerű! Sokkal jobb, mint egy normál iskola.

– Ez a szüleim ötlete volt – mondom, és közben észreveszem az előcsarnok falán az anyámról készült fotót a vívócsapattal. Egyenruháját viseli, a haja leengedve, az ajkán élénkvörös, kacér mosoly ül. – Végre akadt egy ürügy, hogy ideküldjenek. Ez is része az aljas, ám átlátszó tervüknek.

– Tervnek? – kérdezi Enid.

– Hogy olyanná váljak, amilyenek ők – sóhajtom. Ez a legrosszabb sors, amit el tudok képzelni. Kivéve talán azt, hogy életem hátralévő részét a szivárványszobában kellene leélnem.

– Ha már itt tartunk, megcáfolhatnál valamit – mondja Enid.

– Kétlem.

A lány rendületlenül halad előre.

– Azt pletykálják, megöltél egy fiút a volt sulidban, és a szüleid csak úgy benyomtak ide, annak ellenére, hogy mondhatni, veszélyt jelentesz magadra és másokra.

– Teljesen téves – mondom unottan.

Enid láthatóan megkönnyebbül.

– Igazából két fiú volt. De ki számolja?

Egy percig úgy tűnik, mintha a rémület és a vidámság között ingadozna. Végül halkan elkuncogja magát, ami arról árulkodik, hogy még nem döntötte el, mit is gondoljon.

Szerencséjére elértük a Nevermore Akadémia társadalmi központjának tűnő helyet, és a temérdek zsáknyi fortyogó hormon látványa éppen elég ideig tompítja az eszemet ahhoz, hogy lecsapjon:

– Oké, a campus alaprajzát a térképedből megismerheted, úgyhogy hadd vezesselek be abba, ami igazán számít: a Nevermore társasági életébe.

Úgy tűnik, őszintén örül, hogy átadhatja ezt az információt, és bármennyire is le vagyok taglózva a tömegtől, nem tudom megadni neki azt az elégtételt, hogy szívesen fogadjam.

– Kevéssé érdekelnek a klisés kamaszcsoportok – sikerül kipréselnem magamból.

– Nagyszerű! – feleli Enid, szerintem egy csipetnyi őszinte szarkazmussal. – Hát használd őket arra, hogy fokozd a végtelen megvetésedet!

Touché, gondolom, és intek neki, hogy folytassa. Jobbnak tűnik, ha gyorsan túlesünk rajta.

– Szóval a négy fő Nevermore-klikk a következő: Agyarak, Bundások, Kövek és Halak.

A mintázatokra éhes agyam már azelőtt feltérképezi őket, mielőtt még elkezdhetne gesztikulálni, a tudálékos becenevek ellenére. Az Agyarak, vagyis a vámpírok a közvetlen napfénytől elzárt asztalnál ülnek, és morózusan nézik az okostelefonjukat. Azon tűnődöm, vajon egy halhatatlan gimnáziumi élet elég-e ahhoz, hogy az őrületbe kergesse az embert, és megfogadom, hogy ezt az első adandó alkalommal kiderítem.

– Már több évszázada itt dorbézolnak – tájékoztat Enid az előbbi társasággal kapcsolatban, majd int egy csoport felé, akik úgy tűnik, ugyanolyan megszállottan rajonganak a neonszínekért, mint ő. – Azok a tökfejek ott a Bundások, azaz a vérfarkasok. Mint én. – Rájuk üvölt, majd felém villantja behúzható karmait.

– Biztos vagyok benne, hogy telihold idején elég nagy lehet a hangzavar.

– Már vettem is neked zajszűrő fejhallgatót! – vágja rá Enid vigyorogva. – Remélem, szereted a rózsaszínt!

– Passzolom. Gondolom, a Halak a szirének?

– Vág az eszed – erősíti meg Enid, és egy szökőkút körül összegyűlt, éteri szépségű emberekből álló csoport felé mutat. – És az a lány ott középen Bianca Barclay, a Nevermore egyetlen valódi nemesi sarja. Senki sem tesz keresztbe neki. Igaz, mostanság rezeg a léc. – Enid közelebb hajol, és halkabbra veszi a hangját: – Az a pletyka járja, hogy sebezhető, miután ő és Xavier Thorpe rejtélyes módon szakítottak a félév elején.

– Csá, Enid! – hallatszik egy hang a hátunk mögül, és amikor megfordulok, egy magas, túlméretezett sapkát viselő fiút látok közeledni felénk. Sapkája mintha valami terjedelmes dolgot takarna a fején.

Nem mondhatni, hogy Enid mögé bújok, de eltakar a fiú szeme elől, és nem teszek semmit, hogy ezt orvosoljam. Távol áll tőlem, hogy visszautasítsam a láthatatlanság ajándékát, ha az megadatik számomra.

– Ajax – mondja Enid azon a kacér módon, ahogy az emberek időnként beszélni szoktak, elnyújtva az utolsó magánhangzót. Próbálom anélkül alaposan szemügyre venni a fiút, hogy felfedném magam, keresve a választ arra, hogy Enid miért tartja őt méltónak a megváltozott hanglejtésre.

Az első pillantásom nem hoz semmi eredményt. Minden szempontból átlagosnak tűnik. És ha figyelembe vesszük Enid átlagon felüli vonzerejét – amit az arc szimmetriája, a bőre simasága és tónusa, a látható bőr és a ruházat aránya, valamint a szépségápolási szerek használatának mesteri ismerete alapján számolunk ki –, valószerűtlen párosnak tűnnek.

– Nem hiszed el, miket hallottam az új szobatársadról! – mondja Ajax, akinek fogalma sincs a jelenlétemről. – Képzeld, emberi húst zabál. Felfalta a kölyköt, akit megölt! Vigyázz magadra!

Halkan sóhajtok, tudatában annak, hogy most már becsületbeli kötelességem feladni a kényelmes megfigyelői státuszomat.

– Épp ellenkezőleg – jelentem ki, amikor Enid félreáll, hogy felfedje a jelenlétemet. – Kifilézem a hullákat, aztán megetetem őket a kis állatkáimmal. – Addig tartom a szemkontaktust az átlagon aluli fiúval, amíg félre nem néz. Győzelem.

– Ajax – mondja Enid egy elfojtott kuncogásnak tűnő hang kíséretében. – Ő az új szobatársam, Wednesday.

– Azta! – mondja Ajax. – Fekete-fehér vagy.

Kihúzom a ragyogó értelmet a lehetséges okok listájáról a fejemben, amiért Enid vonzódhat hozzá, így pontosan nulla lehetőségem marad.

– Ne törődj vele! – mondja, és egy kézmozdulattal elfordul. – Cuki srác, de butus. A medúzák állandóan be vannak állva!

Értékelem a humoros megjegyzését. Úgy tűnik, Enid elégedett emiatt.

– A pletykák tisztázódni fognak, amint aktívvá válsz a közösségi médiában – magyarázza. – Nem sok minden van rólad a neten, így az emberek bátran kitalálnak mindenfélét. Mondd, hogy legalább Instagramod van.

– A közösségi média a tartalmatlanság lélekölő verme – válaszolom.

Enid bólogat, nem tudja, mit mondjon. Csendben, egyedül sétálok vissza a szobánkba.

A szüleim és Pugsley még vacsora előtt elmennek, amit egyetlen pozitívumként tartok számon az egyébként szánalmas napomban. Ott állok velük az iskola kör alakú behajtójánál, és semmit sem teszek azért, hogy leplezzem a türelmetlenségemet, amiért még nem tűntek el.

– Várjatok meg az autóban, fiúk! – kéri anyám a családom többi tagjától, miután elköszöntem tőlük. – Beszélnék egy kicsit Wednesdayjel.

Ha csak azért is, hogy siettessem a távozását, visszanyelem azt a kiigazítási igényemet, hogy soha nem volt – és valószínűleg soha nem is lesz – olyan interakciónk, amihez kettesben töltött időre lenne szükségünk.

Amikor elmennek, határozottan kifejezéstelen szemmel néz rám.

– Ha valamiféle szökést tervezel, az összes rokon azonnal értesít, ha az árnyékod az ajtajukra vetül. Nincs hová menned. Próbáld meg a legjobbat kihozni ebből.

Magamban gúnyosan felhorkanok. Mintha egy családtag lenne az első megállóm.

– Szokás szerint alábecsülsz, anyám.

Nem vesz tudomást erről, és belenyúl a kis táskába, amit apám szokott neki hurcolni.

– Hoztam neked egy apróságot.

A nyaklánc, amit felém nyújt, fekete kövekkel van kirakva. A medál közepén egy ezüst W betű áll – vagy egy M, attól függően, merre fordítjuk. Förtelmes darab.

– Az anyaga obszidián – mondja. – Az azték papok vízióinak forrása. A kapcsolatunk szimbóluma.

A vízió szó hallatán úgy érzem, belül visszahőkölök. Nem vagyok hajlandó félelemként elismerni ezt az érzést, de még inkább eltökéltem, hogy nem mutatom ki neki. Bármi is legyen.

– Nem hasonlítok rád – mondom. – Nem leszek szerelmes, se háziasszony, se családanya.

Szipog, mintha meg lehetne sérteni.

– Tudom, a kamasz lányok olykor bántanak. De nem vehetjük a szívünkre.

– Szerencse, hogy nincs szíved.

Erre anyám elmosolyodik.

– Végre egy kedves szó anyádhoz!

Aztán átad nekem egy vaskos kristálygömböt egy táskában, és megígéri, hogy – tiltakozásom ellenére – a hét végén felhívnak, majd eltűnnek. Állok a szélben, megkönnyebbülés járja át a testemet. A Nevermore nem nekem való hely, ezt tudom. De legalább a jelenlétük nélkül nem fogom magam belekényszerítve érezni abba a kis dobozba, amibe ők mindenáron bele akarnak szuszakolni.

Éretlen gyermek. Jövőbeli médium. Lázadó lány. Addams. Azt tervezem, hogy hamarosan túllépek ezen címkék mindegyikén.

A menekülésről szóló fantáziáimban elmerülve még nem tudok arról, hogy az út mentén máris egy rejtély bontakozik ki, amelyben nekem is szerepem lesz. A részleteket csak jóval később tudom meg. Még nem látom a fotókat a túrázó fák között szétszóródott végtagjairól az érkezésem napján, vagy a halálának okáról.

Egyelőre nem szerzek tudomást a jerichói seriff mélyen gyökerező meggyőződéséről, hogy ez a gyilkosság – az első az elkövetkező gyilkosságok sorában – kapcsolatban áll a Nevermore Akadémiával, vagy az előítéletének okáról.

Reggel az újságban egy medvetámadásról szóló, többnyire stilizált történet jelenik meg. A borzalmas leírásból ihletet merítek a regényem egyik jelenetéhez. De az igazság, mint oly gyakran, végső soron sokkal furcsábbnak bizonyul, mint a fikció.

HARMADIK FEJEZET

Aznap este valamivel később Enid és én éppen veszekszünk, amikor Ms. Thornhill, a mi úgynevezett „nevelőnk” bekopogtat az ajtón.

A szobatársam fel van háborodva, amiért levettem a szivárványos fóliákat az ablakról az én oldalamon. Engem meg az irritál, hogy beleszólt az írással töltött időmbe. Enid karmai előkerülnek, és azon gondolkodom, hogy a dekoratív középkori kínzófegyvereim közül melyik lenne a legfunkcionálisabb egy valós harci helyzet során.

– Lányok? – szólít bennünket Ms. Thornhill, amikor kinyitja az ajtót, és felméri a patthelyzetet. – Rosszkor jöttem?

Enid egy gonosz pillantással visszahúzza a karmait.

– Ms. Thornhill vagyok, a körletvezető. Sajnálom, hogy nem mutatkoztam be, amikor megérkezett. Kint foglalatoskodtam, és akadt némi… kertészeti galibám. – Gesztikulál lefelé a sárra, amely élénkpiros csizmáját borítja.

– Lebilincselő – mondom szárazon.

– Remélem, Enid szívélyes köszöntésben részesítette!

– Szinte megfojtott a kedvességével – mondom, nem szakítva meg a szemkontaktust a kipirult arcú szobatársammal. – Majd viszonzom neki. Álmában.

Ms. Thornhill kuncog, mintha csak viccelnék. Előrelép egy cserépben lévő növénnyel. El kell ismernem, hogy gyönyörű: sötétzöld levelek és egy nagy virág, amely a frissen kiontott vér tökéletes árnyalatában pompázik.

– Hoztam egy kis ajándékot az üvegházból. Igyekszem minden lánynak megtalálni a maga virágát.

– A fekete dália – mondom meglepődve. Csaknem lenyűgöz az ajándék.

– Ó, ismeri? – kérdezi, kínosan lelkes mosollyal.

– Hogyne – mondom. – A kedvenc gyilkosságomról kapta a nevét. Köszönöm.

Bóknak szánom, de ő elbizonytalanodik, leteszi az írógépem mellé az asztalra, majd az ajtó felé indul.

– Oké-zsoké. Mielőtt elmegyek, gyorsan vegyük át a házirendet! Tízkor villanyoltás, nincs hangos zene, és nincs fiúzás. Soha.

Küzdök a késztetés ellen, hogy gúnyolódjak az ötleten.

– Továbbá, Jericho városa huszonöt perc sétára van a campustól. Hétvégenként jár egy busz, ha vásárolni akar, vagy lógni, vagy bármit, amit a menő srácok mostanában csinálnak. – Ms. Thornhill felkacag. Én nem nevetek. – A lakosság kissé bizalmatlan a Nevermore-ral szemben, ami azt jelenti, hogy nincs karmolás, álommágia vagy bármilyen más sztereotipikus kitaszítottviselkedés, amíg ott van. Világos?

Visszafordulok az írógépemhez. Enid ismét elővillantja a karmait, és egy lila körömreszelővel élezni kezdi őket.

– Jót dumcsiztunk! – mondja Ms. Thornhill; egyértelműen a tekintély iskolapéldája.

*

Amikor megérkezem a vívóterembe az első órámra, kénytelen vagyok elismerni, hogy a helyiség felszereltsége megfelelő. Sőt, néhány ideiglenes osztálytársam nem tűnik teljesen reménytelennek, ami a művészetet illeti.

Ugyanazok a képességek jellemzik a minőségi kardforgatókat, mint amelyek jó amatőr nyomozóvá tesznek valakit: könnyed léptekkel kell mozognunk, figyelnünk kell a részletekre, és ügyesnek kell lennünk abban, hogy gyorsan felfedezzük az ellenfél gyenge pontját. Ha ez a sport nem tartana formában az igazi céljaimhoz, akkor kizárólagosan anyám kedvéért nem is foglalkoztam volna vele.

Természetesen mindenki fehérben van, így igencsak feltűnő a talpig fekete öltözékem. A diákok abbahagyják a küzdelmeket, hogy kíváncsian méregessenek engem. Bárcsak felöltöttem volna a maszkomat! Ehelyett az arcomból csinálok maszkot; nem engedem, hogy lássák, mennyire otthon érzem magam itt. És mennyire szeretem az érzést, hogy a penge csupán karnyújtásnyira van tőlem.

A csörték úgy folytatódnak, mintha a többi diák észre sem vette volna az érkezésemet. Azonnal felismerem Bianca Barclayt – ragyogó, sötétbarna bőre még a maszk hálóján keresztül is fénylik. Az ellenfele új számomra. Alacsony. Tizenöt éves, lefogadom.

Borzalmas vívó. A léptei vadak, kétségbeesettek. Túl sokat mozgatja a karját. A takarékos mozgás a jó kardforgató védjegye, amely alapján ez a fiú rosszabb, mint egy kisgyerek.

Másrészről azonban Bianca…

A fiú a földre zuhan.

– Mester! Elgáncsolt! – kiáltja, és lehúzza magáról a maszkot, hogy felfedje világítóan kipirult és izzadt arcát.

Nem vagyok oda az érzelmekért, de ebben a pillanatban egy kicsit az öcsémre, Pugsley-ra emlékeztet, amint egy szekrénybe félig betuszkolva próbál nem sírni.

– Tiszta vágás volt, Rowan – jön a döntés az edzőtől.

– Kevesebb nyafi, több gyakorlás, nagyobb siker – jegyzi meg Bianca elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja. – Más nem akar megküzdeni velem?

Úgy mondja, mintha biztos lenne benne, hogy senki sem lesz olyan hülye, hogy elé álljon. Vagy ha mégis, akkor sajnálni fogják. Nincs kedvem felborítani a társadalmi hierarchiát (vagy akár csak pozíciót keresni benne), de nekem gondom van azokkal, akik belerúgnak a földön fekvő emberekbe, és ezt a párbajtőrt nem azért hoztam ide, hogy ettől fenyegetőbbnek tűnjek. Akár edzhetnék is egyet.

– Majd én – mondom, és előrelépek. Valaki szó szerint levegő után kap.

– Ó, biztos te vagy a kis pszichopatánk – mondja Bianca, miközben körözni kezd körülöttem, felmérve a gyenge pontjaimat.

– Te pedig az önjelölt méhkirálynő – jegyzem meg, lépésről lépésre követve őt. – A méhről érdemes tudni: ha kihúzod a fullánkját, meghal.

Újabb sziszegés, ezúttal kollektív. Bianca arckifejezése arról árulkodik, hogy meglepődött a visszavágásomon – ami azt üzeni, hogy az emberek általában a lába elé heverednek, és hagyják, hogy végiggyalogoljon rajtuk. Ez a gyengéi közé tartozik, már most látom. El van kényeztetve méltó ellenfelek híján.

A másik, hogy mennyire tudatában van a közönségének. Feléjük fordul.

– Rowan nem szorul a védelmedre – mondja, a szavait nekem fogalmazva, de a többieknek mondva. – Nem reménytelen. Csak lusta.

Megragadom a fegyverem. A suhintása, ahogy kivonom, kielégítő.

– Megküzdünk, vagy sem?

– En garde – mondja a mester. Bianca még mindig túlságosan figyel arra, hogy mit gondol mindenki más. Teljesen nyitva hagyja a védelmét.

Soha nem fogom elmondani anyámnak, de vannak pillanatok, amikor imádom ezt a sportot. A magamfajtának nem mindig van lehetősége kiszabadulni a saját gondolatai által emelt börtönből. De egy küzdelemben a mentális energiámat fizikai erővé tudom alakítani. Nincs megadás. Minden a taktikáról szól. Az irányításról. Mint egy tánc, halálos éllel.

Mindig is szívesebben választottam magamnak ellenfelet, mint táncpartnert.

Néhány másodperc múlva beviszem az első találatot, miközben Bianca a stratégiája mérlegelésével van elfoglalva. Hirtelen dühbe gurul.

– Egy pont Wednesdaynek – mondja az edző, szinte sértően meglepettnek tűnve.

Tudtam, hogy Bianca jó, abban a pillanatban, amikor megláttam őt vívni Rowan ellen. Ez most az a pillanat, amikor azt is megtudom, hogy veszélyes. Az egész testével mintha rám fókuszálna, mintha most először venné ezt komolyan. Tudom, hogy ismeri önnön gyengeségeit. Csak még nem szokott hozzá, hogy felelősségre vonják értük.

Amikor elindul a páston, alig tudom lekövetni a lépteit. Az elmém és a testem összekapcsolódásának folyékony érzése eltűnt. Fél lépéssel lemaradok.

Bianca tőre érintkezik a testemmel. Alig hallom, ahogy az edző azt mondja, hogy az állás döntetlen. Bajban vagyok. Bianca egyértelműen jobb sportoló, de talán még mindig le tudom győzni őt a pszichológia eszközeivel.

– Az utolsó asszónál – mondom a maszkom mögül – javaslom a tét emelését. Nincs maszk. Nincs kesztyű.

A körülöttünk lévők harmadszorra is levegő után kapnak. Ezúttal még az edző is csatlakozik.

– Első vérig vívunk.

Leveszem a maszkomat. Ha királynői arca látható lesz, gondolom, túlságosan is tudatában lesz annak, hogy figyelik. A maszk nyújtotta névtelenség megszűnik. Talán hibázni fog.

– Az ön döntése, Bianca – mondja az edző. Hallom a hangjában a buzgóságot, ami némileg eltereli a figyelmemet a versengő tizenévesek szokásos zsibongásáról.

Bianca leveszi a maszkját, és magabiztos támadással kezdi a menetet. Az első lépéséből látom, hogy a trükköm nem vált be. Vadabb, mint valaha. Gyorsabb. A szirén úgy mozog, mint a víz, amelyből az erejét meríti. Egyszerre van mindenhol és sehol.

Tudom, hogy nem győzhetem le anélkül, hogy kockáztatnék, ezért megteszem. Nyitva hagyom a védelmemet. Reménykedem.

De ő hárít, és ügyesen kihasználja a helyzetet. Érzem a szúrást a homlokomon, ami azt jelenti, hogy vége.

– Egy jó tanács – mondja Bianca, a hangjába metsző él költözik, ahogy a megaláztatásom jelképében gyönyörködik. – Maradj a sávodban, ami a lehető legtávolabb van tőlem.

Rámeredek. Kétségtelen, hogy Bianca méltó ellenfél.

És elgondolkodom azon, hogy talán nem csak a párbajtőr forgatásának tehetségében becsültem alá Nevermore királynőjét.

A gyengélkedő üres, csak Rowan és én vagyunk itt. Az edző ragaszkodott hozzá, hogy megvizsgáljanak minket, bár megpróbáltam elmagyarázni, hogy sokkal borzalmasabb sérüléseket is megúsztam már ál-anyaiszeretet és sebtapasz nélkül.

– Wednesday vagy, ugye? – kérdezi Rowan, amikor a nővér elsiet, és otthagy engem egy kínosan nagy műanyag ragtapasszal a homlokomon. A vereségem ily módon való közvetítése bárkinek, aki az arcomra pillant, a kínzás aljas formája. Megfogadom, hogy legközelebb, ha meg kell aláznom egy ellenfelemet, emlékezni fogok erre.

– Rowan? – válaszolok, és a fiú bólint. Remegő áll. Gyenge, madárcsontú testalkat. Teljesen, már-már obszcén módon gyámoltalan.

– Tudom, mit érzel – mondja.

– Egész biztosan nem.

– Anyám azt mondta, hasonszőrűekkel leszek – folytatja, és konfettiként szórja szét a gyengeségeit. Reménykednie kellene, hogy soha nem kerülünk összetűzésbe. – Nem hittem volna, hogy a kitaszítottak iskolájában is lehetek kívülálló. De úgy tűnik, te is jól meg fogsz izzasztani.

Nem vesződöm a válasszal. Az olyan emberek, mint Rowan, mindig azt feltételezik, hogy a kívülálló státuszomat rám erőltetik. Senki, aki akaratlanul marad egyedül, nem értheti meg azt, aki ezt önként választja. Ezt lehetetlen megmagyarázni, ezért meg sem próbálom.

– Uh, sajnálom a… – A saját homlokán arra a helyre mutat, ahol jelenleg az enyémre egy neonfelirat van tapasztva, amin az áll, hogy Itt járt Bianca Barclay.

– A jó elnyeri büntetését – válaszolom, és kisétálok a szobából, mielőtt még további kísérletet tehetne a részvétnyilvánításra.

Odakint elkezdett zuhogni az eső. Általában nem vagyok az a fajta, aki megpróbálja irányítani a közvélemény alakulását, de most egy kevésbé járt utat választok vissza a szobám felé. Nem akarom, hogy az emberek megtudják, hogy Bianca legyőzött engem, mielőtt lenne egy tervem a számla kiegyenlítésére.

Éppen mérlegelem a lehetőségeimet, hogy egy lófejet lenne-e jobb a szobájába szállíttatnom, vagy rovarfertőzéssel sújtani azt, amikor a magasból csikorgó kő hangja kelti fel a figyelmemet. Egy vízköpőt pillantok meg. Meglehetősen helyhez illő, ami a díszítést illeti, de pillanatnyilag jobban érdekel a tény, hogy úgy tűnik, épp az ülőhelye pereme felé araszol.

És az is, hogy közvetlenül alatta vagyok.

Kevés időm van cselekedni, és bár a gyors döntéshozatal általában az erősségem, a vereségem gubancaiba keveredve nem találom fel magam. Egy pillanatra kétségek támadnak bennem. És ez elég ahhoz, hogy kialudjak, mint egy gyertya. Az utolsó dolog, amire tudatosan gondolok, hogy a becsapódás erejét váratlan irányból érzem, aztán minden elsötétül.

*

A következő dolog, amire emlékszem, hogy a gyengélkedőn ébredek, és szörnyű fájdalom lobban a fejembe. Megtanítottak arra, hogy a szélsőségeket is ki kell bírnom. Nincs semmi olyan, amit ne tudnék kezelni. Mégis, egyre csak azon tűnődöm, hogy miként élhettem túl egyáltalán.

– Újra itt – mondja egy kissé reszelős hang valahonnan a bal oldalamról.

Gyorsan felülök, tudatában kedvezőtlen, fekvő helyzetemnek.

– A nővér szerint nincs agyrázkódásod – folytatja a hang. – De csúnyán beverted a fejed.

Mellettem egy fiú ül. Magas, vékony, hosszú haját hátrafogva viseli. Finom csontozatú, szimpatikus szeme pedig kissé űzöttnek tűnik – bár talán csak színészkedik.

– Az utolsó, amire emlékszem, hogy távoztomban düh, szánalom és önuntálat elegyét éreztem – mondom, inkább magamnak, mint a partneremnek, akit már profiloztam. Nem fenyegetés vagy szövetséges. – Erre még nem volt példa.

– Ja, mindenki ezt érzi, aki veszít Bianca ellen.

Nem vagyok hajlandó tudomásul venni, hogy a vívóvereségem híre már az egész iskolában elterjedt, de visszatér a többi emlékem az esetről, és feléled a kíváncsiságom. Megfordulok, hogy a fiú szemébe nézzek, remélve, hogy elbizonytalaníthatom, és elmondja az igazat.

– Aztán felnéztem, és láttam, ahogy a vízköpő lezuhan. Azt gondoltam, legalább érdekes halálom lesz. Csakhogy te félrerántottál. Miért?

Úgy tűnik, szórakoztatja a kérdés. Mintha az emberek átlagosan két százaléknál többször tennének önzetlen dolgokat.

– Ösztönös volt.

– Nem kértem segítséget – mondom. Irritál a közömbössége, akárcsak a halántékomban lüktető fájdalom.

– Tehát hagytam volna, hogy péppé zúzzon?

– Megmentettem volna magam. – Tisztában vagyok azzal, hogy ez hazugság. Valójában emlékszem, hogy határozottan elmulasztottam időben reagálni, ami hozzájárult az önutálat érzéséhez. – Eléggé hozzászoktam ahhoz, hogy megmentsem magam.

– Jó látni, hogy nem változtál – mondja idegesítően. Még van képe gúnyolódni. – Ha ettől jobban érzed magad, most már kvittek vagyunk.

E szavak hallatán kénytelen vagyok újra megvizsgálni őt. Semmi ismerőset nem látok rajta, pedig büszke vagyok arra, hogy pontos név- és arckatalógust vezetek.

– Xavier Thorpe – adja meg a választ. Valóban ismerősen cseng, de csak Enid semmitmondó szövegéből az akadémia társadalmi hierarchiáját illetően. Enyhe érdeklődéssel veszem tudomásul, hogy ez az a fiú, aki rejtélyes módon véget vetett a Bianca Barclayjel való kapcsolatának, majd fontolóra veszem az ereim vagdosását, hogy megszabaduljak a késztetéstől, hogy ez foglalkoztasson.

– Mi történt? – kérdezem.

– Csak úgy… megnőttem – válaszolja. – Amikor utoljára láttál, hatvan centi mínusz, húsz kiló plusz. Aranyos kis pufók pofikám is volt.

– Úgy értem, legutóbb, amikor találkoztunk – pontosítok.

Xavier hátradől a látogatói székében, mintha újra átélné az emléket. Azt kívánom – nem először –, hogy bárcsak egyszerűen tudnék olvasni mások gondolataiban. Sokkal hasznosabb lenne, mint anyám látomásai, ráadásul annyi undorító fecsegést is megspórolhatnék.

– Ó, hát, a nagymamám temetése volt – mondja. – Kiderült, hogy nagyanyád a barátja volt. Tízévesek lehettünk. Unatkoztunk, és bújócskázni kezdtünk. Az a csodás ötletem támadt, hogy a nagyi koporsójába bújok. Beszorultam, és majdnem elhamvasztottak.

Végre emlékszem. A temetés. Könyörögtem anyámnak, hogy engedjen el. Szerettem a bomló rózsakoszorúk illatát. A gyász komor hangjait, a legszebb zenét füleimnek. A halál békés jelenlétét, ami olyan közel volt hozzám.

– Fojtott kiáltozást hallottam – mondom, miközben felidézem a részleteket. – Az hittem, a nagymamád valahogy feltámadt, és ki akar szabadulni. – Kihagyom, hogy ez az egyik legkedvesebb temetési fantáziám, amit még mindig nem tudtam kihúzni a kívánságlistámról.

Xavier elmosolyodik. Látom benne egy kicsit azt a kerek arcú fiút. Mindig is gyengéim voltak a gyámoltalanok.

– Mindegy is. Megnyomtad a nagy piros gombot, és megmentettél a kínhaláltól. Szóval most már kvittek vagyunk.

Nem mondom el neki, de ettől tényleg egy kicsit kevésbé érzem magam megalázottnak.

*

Miután végre kiszabadulok az iskolanővér karmai közül, visszamegyek a szobámba, és örömmel tapasztalom, hogy Enid nincs ott, a szoba pedig kihalt. Két nap lemaradásban vagyok az írással, és az írógépem ismerős kattogása megnyugtat.

Éppen elmélyednék Viper de la Muerte nyomozólány történetének aktuális részében, amikor valami ismerős szagot érzek. Egy illatot, aminek nem szabadna a Nevermore Akadémia közelében lennie, mert ennek otthon van a helye.

Az orromat követve lábujjhegyen az ágyhoz lépek, és drámai módon felrántom a paplant, hogy felfedjem a levágott kezet, amely kiszámítható módon félelmében összehúzza magát, amikor fölé állok, ma először diadalmasan.

A kérdéses kéz megrándul, és a vas ágykeret felé veszi az irányt, három kétségbeesett, áruló ujjal belekapaszkodva. De fogtam már nagyobb patkányokat is, és hamarosan ezt is a kezemben tartom. Remeg, amivel tudom, hogy a könyörgést akarja jelezni.

– Szervusz, Izé! – mondom társalgási hangnemben. – Tényleg azt hitted, a fejlett szaglásommal nem szúrom ki a nerolit, a bergamottot és a kedvenc kézkrémedet?

Küszködik, mintha nem szorítanám már így is annyira, mint kisgyereket a babakocsiban. Tovább erősítek a szorításomon.

– Én egész nap bírom! – figyelmeztetem, és az asztalomra csapom. – Feladod?

Izé háromszor koppint, jelezve megadását. Elengedem, de szemmel tartom. Nagyon fürge figura. Valószínűleg ezért van itt.

– Anya és apa küldtek, hogy kémkedj, igaz?

Ő kétségbeesetten visszautasítja a vádakat. Védi őket még most is, a vereség órájában.

– Nem félek eltörni pár ujjat! – fenyegetőzöm.

Izé olyan gyorsan kezd el jelelni, ahogy csak bír. Eljutok az aggodalom szóig, aztán csak a szememet forgatom.

– Ó, Izé, te szegény, naiv kis mancs! A szüleim nem aggódnak értem. Gaz bábjátékosok, és a távolból is uralni akarnak.

Nem jelel többet, de a tartásából látom, hogy nem ért egyet. Nem számít. Ő is alábecsülhet engem, velük együtt. A végén mindannyian megbánják, de engem nem fognak maguk alá gyűrni. Megragadom az asztali lámpámat, és felé fordítom.

– Én úgy vélem, két lehetőséged van – mondom neki, mielőtt kihúznám a legfelső íróasztalfiókot. Szűkös. Stabil. Zárható. – Első opció: a tanév végéig bezárlak ide, te pedig lassan megőrülsz, megpróbálod kikaparni magad, és tönkreteszed a drágalátos körmeidet. Tudjuk, milyen törékeny vagy.

Megremeg, és tudom, hogy elképzeli a körömágybőre sérüléseit. A ráncokat. A megereszkedett bőrt az ujjbegyén.

– Második opció: örök hűséget fogadsz nekem – ajánlom fel nagylelkűen.

Azonnal behajtja középső és a mutatóujját, mintegy fél térdre ereszkedve előttem. Az örökös sakktábla az elmémben átrendeződik, a királynő mellett egy új bábu áll a táblán. A mai kicsinyes vereségem Biancával szemben hirtelen jelentéktelennek tűnik. A Xavierrel való nyugtalanító találkozás még inkább. Komolyan gondoltam, amit Weems igazgatónőnek mondtam az első találkozásunkkor. Ez az iskola soha nem lesz képes betörni engem.

– Az első feladatunk – közlöm Izével –, megszökni ebből a tinédzsertömlöcből.

Izé válaszul jelelni kezd, én pedig gúnyosan forgatom a szemem.

– Persze hogy van tervem! – mondom, miközben annak minden különböző eleme kezd tisztázódni a lelki szemeim előtt, kapcsolatok alakulnak ki, lehetséges jövőképek változnak és rendeződnek át. – És neki is látunk, most azonnal.

NEGYEDIK FEJEZET

Egész eddigi életemben elkerültem, hogy igazán pszichoanalizáljanak. Biztosan bárki el tudja képzelni, hogy ez nem volt könnyű feladat. Valaki az én külsőmmel és ideológiámmal könnyű prédának tűnhet e szakma élősködői számára.

A terv általában egyszerű és hatékony: kezdettől fogva irányítani a narratívát. Először is, fel kell deríteni a nyilvánvaló sebeket, amik a bevezető csevegés során felkínálkoznak. Aztán következik a sokktaktika bevetése. Mivel túlságosan lefoglalja őket a védekezés, észre sem veszik, hogy megakadályozom az arra irányuló próbálkozásaikat, hogy felidézzenek valami jelentéktelen gyerekkori traumát az életemből, amelyre hivatkozva felvehetnék vaskos fizetésüket.

Ezúttal a dolgoknak kissé másképp kell történniük. Nem tudom elképzelni, hogy valakit, akinek az ügyféllistája tele van a Nevermore diákjaival, olyan könnyű lenne megijeszteni, mint azokat a nevelési tanácsadókat, akikkel ez idáig dolgom akadt. Nem számíthatok arra, hogy sikítva hagyja el a szobát, így a távozás, mint olyan, rám marad.

Dr. Kinbott irodája egy szokatlan, mégis semleges helyiség. Valószínűleg egy lakberendező álmodhatta meg neki. Kíváncsi vagyok, hogy ezek a „személyes dolgok” egyáltalán személyesek-e számára, vagy csak olyasmik, amikkel reakciókat akar kiváltani a páciensekből.

– Szóval Wednesday – mondja, miután ő is belép, és becsukja maga mögött az ajtót. – Láttam a volt pszichológusod jelentését.

– Mrs. Bronstein – vetem közbe készségesen. – Idegösszeomlása volt az utolsó ülésünk után, és betegszabadságra ment.

Dr. Kinbottot úgy tűnik, ez nem zavarja. Int nekem, hogy üljek le, és én leülök. Már csak azért is, hogy hamis biztonságérzetbe ringassam. Ez az első fázis része.

– Mit éreztél akkoriban? – kérdezi.

Ez aztán az innovatív hozzáállás, gondolom.

– Megerősítést – mondom. – De aki szabadidejében horgol, nem méltó ellenfél.

Leül velem szemben. Szőke haj, vékony alkat, kényelmes üzleti ruhát visel. Csinos, de a tekintete egy kicsit túlságosan intenzív.

– Nos, Wednesday, remélem, rám nem tekintesz úgy, mint egy újabb ellenfélre – mondja. – Remélem, a kapcsolatunkat a kölcsönös bizalom és a tisztelet jellemzi majd!

Gúnyosan fújok. Mintha valaha is tisztelhetnék valakit, aki összehangolja az óraszíja és a papucscipője színét.

– Ez egy biztos hely, Wednesday – lelkendezik. – Egy szentély, ahol bármiről beszélhetünk! Gondolatokról, érzésekről, a világnézetedről, a személyes filozófiádról! – Ezután rám mosolyog, mintha igazi csemegét kínált volna.

– Ez könnyű lesz – mondom neki. – Időpazarlásnak gondolom. A világot egy legyőzendő akadálynak tekintem. És a személyes filozófiám: ölj, vagy megölnek.

Legnagyobb bosszúságomra ennek hallatán felcsillan a szeme.

– Szóval példának okáért, ha megalázzák a testvéredet, válaszképpen piranhákat dobsz a medencébe.

Hogy merészeli? Jól tudom, hogy a hajlamom, hogy megvédjem Pugsley-t és a többi izzadt, alkalmatlan kis szerencsétlent, akik rá emlékeztetnek, az egyetlen azonosítható gyengeségem. De ezt már az első öt percben felhozni még egy agykurkásztól is csúnya dolog.

– A lényeg, hogy megcsonkítottál egy fiút – mondja –, és nem mutattál megbánást. Ezért vagy itt. Mert szerintem mélyebb érzéseid vannak, mint amit a bíró látott benned. És talán rejtegeted őket. A világ elől. Önmagad elől.

Ettől az értékeléstől kiráz a hideg.

– Egy gonosz, ostoba zsarnok volt – mondom. – Ha kíváncsi a témával kapcsolatos rejtett érzelmeimre, engedje meg, hogy felvilágosítsam. Egy herét veszített. Csalódott vagyok, hogy nem vesztette el mindkettőt. Szívességet tettem a világnak. A Dalton-félék nem szaporodhatnának. Az összes kérdésére válaszoltam. – Felállok.

– Nem végeztünk – mondja dr. Kinbott. A hangjában valamiféle acélos élet vélek felfedezni, ami csalódottságot ébreszt bennem. Ez nehezebb lesz, mint gondoltam.

Visszaülök, és gondolatban új megközelítési módot tervezek.

– A terápia segítségével jobban megértheted önmagad – mondja, és ismét visszanyeri óvónői hangját. – Olyan életet építhetsz, amilyenre vágysz.

– Tudom, milyen életre vágyom – mondom a fejemet csóválva.

– Mesélj róla! – ajánlja fel, és előrehajol. Megint mosolyog. – Minden, ami itt elhangzik, szigorúan bizalmas. Azt tervezed, hogy írónő leszel? Az értékelésed részeként elküldték nekem a kézirataidat. Szeretnél mesélni róluk? Viper de la Muertéről?

Az a tolakodás, hogy ez az idegen tud a könyveimről és Viperről elég ahhoz, hogy felgyorsítsam a tervemet. Felsorolom neki a főbb pontokat, miközben a kiutat keresem.

– Mi a helyzet a Viper és az anyja közötti kapcsolattal? – kérdezi. – Dominica, ugye? Talán az jó kiindulópont lenne.

– Talán az lenne – mondom mosolyogva. – Kiugranék a mosdóba, ha nem gond.

A babakék tapétás helyiségben kinyitom a táskámat.

– Körömreszelőt! – mondom Izének, aki engedelmesen átadja nekem, amit kérek. Szinte hangtalanul kinyitom az ablakot, és átpréselem magam azon keresztül a tetőre. Mire dr. Kinbott odaszól, hogy megbizonyosodjon róla, jól vagyok-e, már az ereszcsatornán lefelé siklok, egyenest a járdára. Anyám körül forgó gondolataimat fent hagyom a jó doktorral. Soha nem tett jót nekem, ha őt valaha is magammal cipeltem.

Biztosan tudom, hogy Weems igazgatónő odakint vár rám. Felajánlotta, hogy meghív egy forró csokoládéra az ülés után. Az egyetlen ok, amiért valaki az ő fizetési osztályában személyesen kísér el egy diákot a terápiára, az az, hogy megakadályozza annak szökési kísérletét. De még ő sem nézné ki belőlem, hogy mindössze nyolc perc után szökni próbálnék. Ez ad nekem némi előnyt, ha csak egy kicsit is.

Szerencsére Jericho akkora, mint egy bélyeg. Meglátom az aprócska kávézót, amit említett, pont vele szemben állok. A Szélkakas. Magamhoz veszek egy kis koffeint, és megkérek egy városit, hogy hívjon nekem egy taxit. Ezen a ponton gyakorlatilag mindegy, hová visz.

Az utcán átkelve, terveimbe merülve, összeütközöm egy almásládát cipelő gazdával.

Azonnal különös érzés tör rám, pont úgy, mint amikor Pugsley-t a szekrényben találtam. Hirtelen már nem a testemben vagyok – valahol máshol. Olyasmit látok, amit nem kértem, hogy láthassak. Ezúttal az almákat látom, szétszórva az út szélén. A gazda teherautója összetört. A nyaka émelyítő szögben hajlik meg.

Mielőtt bármi más részletet láthatnék, vége van. A szóban forgó gazda, akinek csigolyái most még szépen egymáson sorakoznak, úgy bámul rám, mintha épp most erősítettem volna meg a legrosszabb gyanúját a Nevermore diákjaival kapcsolatban, csak mert beleütköztem a karjába.

Arra gondolok, hogy megmondom neki: Maga meg fog halni.

– Ki engedett ki? – mondja reszelős hangon. – Te nyamvadt kis korcs.

Szó nélkül elsétálok.

Megszólal a csengő a kávézó ajtaja felett, amikor kinyitom, és azonnal három szempár szegeződik rám. Ahogy megjósoltam, egy városi áll a pult mögött.

Hogy teszteljem, addig bámulok az eszpresszógép fölött, amíg észre nem vesz. Majdnem kiugrik a bőréből, amikor tudatosul benne a jelenlétem, de aztán szembefordul velem. Azt hiszem, megteszi. Legalábbis a második fázisban.

– Egy jeges quadot kérek– mondom. – Elég sürgős.

Látszólag magához tért, és a közöttünk gőzt okádó hatalmas gép felé mutat.

– Sajnálom, az eszpresszógépnek rohama van. Addig nem tudok vele lefőzni négy kávét, amíg meg nem javítják.

– Mi a baj vele? – kérdezem, gondolatban katalogizálva az alkatrészeket és a gőzkibocsátás helyét.

– Ez a bestia saját akarattal rendelkezik. És az sem segít, hogy a leírása olaszul van.

Figyeli, ahogy a pult mögé csúszok, hogy mellé álljak. Mintha egy felhajtható pult tényleg akadályt jelenthetne, amikor sietős az ember dolga.

– Kell egy háromszárnyú csavarhúzó és egy négymillis imbuszkulcs – mondom neki, és már húzom is le az első burkolatot, hogy hozzáférjek a gép belsejéhez.

A fiú csak tátog. Tipikus.

– Legyen így! – mondom lassan. – Megjavítom a kávégépedet, te pedig főzöl nekem egy kávét és hívsz egy taxit.

Megrázza a fejét, de legalább odahozza a szerszámokat.

– Jerichóban nincs taxi – mondja. – Uber jó?

Legyintek.

– Nincs mobilom. Nem leszek a technológia rabszolgája. Vonat?

– Burlingtonban van az állomás, az körülbelül félórányira van – válaszolja.

Bingó. A gép problémája elég könnyen orvosolható. A kelleténél többet bütykölök, csak hogy úgy tűnjön, mintha tényleg szívességet tennék neki. Az emberek nem értékelik annyira a hatékonyságot, mint kellene. Főleg, ha az egy apró termetű, copfos valakitől érkezik.

– A szelep a hibás. Láttam már ilyet – mondom végül. – Ugyanaz a baja, mint ami a gőzhajtású guillotine-omnak volt. Szegény babáim részleges lefejezésre voltak kárhoztatva, amíg rá nem jöttem, hogyan kell megoldani.

A gőz eláll. Úgy tűnik, a lefejezett babák említése nem zavarja a fiút, aki hálásan rázza a fejét.

– Még sosem járt itt segítőkész nevermore-i diák. A nevem Tyler, egyébként.

– Wednesday.

– Ide hallgass, Wednesday! Hogy kimutassam a hálámat, elviszlek az állomásra. Egy óra múlva végzek itt.

A kísérletem, hogy megvesztegessem a városlakó Tylert, hogy korábban hagyja el a munkahelyét – mielőtt Weems megtalálna ezen a nagyon is kiszámítható helyen –, abszolút nem vezet sehová. Kellemetlenül érzem magam, de egy kicsit lenyűgöz a gerincessége. Ez elég ritka a kamasz fiúknál ahhoz, hogy érdemes legyen megjegyezni.

Leülök a kávémmal az egyik ablak melletti bokszba. Annyira ráhangolódom Weems felbukkanásának lehetőségére, hogy alig veszem észre a furcsán agresszív amish fiúkat, akik körülvették az asztalom.

– Mit keres itt egy nevermore-i korcs? – kérdezi egyikük. – Ez a mi helyünk!

Egyértelmű, hogy meg akarnak félemlíteni, de nem tudok túllépni a jelmezeken. Fekete nadrágok, széles, keményített gallérú ingek és lapított puritán kalapok.

– Mik vagytok, vallási fanatikusok? – Tudom, hogy valószínűleg megbánom, hogy ráharaptam a csalira, de úgyis van egy kis szabadidőm.

– Telepesek! – mondja az egyikük, én pedig megvonom a vállam, mintha azt akarnám jelezni, hogy nem látok nagy különbséget a két megnevezés között.

– A Telepesparkban melózunk – mondja egy másik, és a kávézó étlapját lapozgatva megmutatja nekem a létesítmény reklámját. Hasonló puritán ruhába öltözött emberek, széles mosollyal a kopottas, gyarmati határvidéki témájú kirakatok előtt. Ez aztán a helyi reklámminőség… A fotók szemcsések, a mosolyok erőltetettek.

– Hűha – mondom, és figyelmesen végigtekintek rajta. – Különösen nagy ostobaság vidámparkot kreálni egy rakás tömeggyilkos őrült köré. – Elég hangosan mondom, hogy biztosan mindenki hallja. Mint mondtam, van időm, amit el kell ütnöm valamivel. És ha ezek az idióták nem zaklatnak engem, akkor talán továbblépnek valakire, aki kevésbé bírja a nyomást.

– Hé! – kiabálja a harmadik. – A Telepespark az apámé! Ki is az ostoba?