A legszakállasabb, legflanelesebb flanelinges fickónak, akit ismerek.
Köszönöm, hogy mindig annyi inspirációt adsz.

1. fejezet

Jeanie Ellis még soha nem ölt embert, de talán ezen az estén ennek is eljött az ideje. Szükség törvényt bont, meg minden. Erősebben szorította a baseballütőt, és leosont a rozoga hátsó lépcsőn.

Három napja nem aludt. Azóta, hogy beköltözött a nagynénje kávézója feletti lakásba. Nos, gyakorlatilag már az ő kávézója volt. Jeanie hivatalosan is a Pumpkin Spice kávézó új tulajdonosa lett – ami pontosan két héttel ezelőttig Dot néni büszkesége és öröme volt, amikor is az idős asszony bejelentette, hogy nyugdíjba vonul, és néhány hétre a Karib-tengerre utazik napozni. Úgy tűnik, Dot nem tudott jobb embert arra, hogy átvegye szeretett kávézóját, mint a kedvenc – és egyetlen, ahogy arra Jeanie rámutatott – unokahúgát. Ez az ötlet most teljesen abszurdnak tűnt, miközben Jeanie lelépett az utolsó lépcsőfokról, és felkészült a támadásra.

Minden éjjel furcsa hangokat hallott. Csikorgó-nyikorgó zajokat, alkalmanként koppanó-dübbenő hangokkal kísérve. Először megpróbálta a szélnek, esetleg a hátulsó sikátorban kóborló állatnak tulajdonítani a különös jelenséget. Egyáltalán nem volt hajlandó megengedni, hogy az agya a legrosszabb forgatókönyvet játssza le, ahogyan azt általában tette. Nem engedte meg magának, hogy elképzelje, amint egy szökött sorozatgyilkos oson fel a hátsó lépcsőn. A dörömbölés biztosan nem egy fegyveres rablótól származott, aki azért jött, hogy ellopja a nénikéje kasszájában tartott csekélyke aprópénzt.

Jeanie tiszta lapot nyitott.

Teljesen új nő lett.

A festői szépségű tengerparti kisváros, Dream Harbor lakói semmit sem tudtak róla, és ő ezt teljes mértékben ki akarta használni.

Csoszogó zajra lett figyelmes a hátsó ajtónál. Azonnal elkezdi az „Új élet, új Jeanie” terv megvalósítását, amint rájön, mi tartja ébren éjszakánként. Senki sem élhet nyugodt kisvárosi életet, ha egy gyilkos toporog a hátsó ajtaja előtt. Ez logikus.

Erősen megszorította a baseballütőt, majd végigsétált a rövid folyosón, ami összekötötte a lépcsőt a kávézó mögötti sikátorba vezető ajtóval. Bár nem a „sikátor” volt a megfelelő szó rá. A sikátorról túlcsorduló szemetesek és szaladgáló patkányok jutottak az eszébe. Azonban Jeanie már nem Bostonban volt. Dream Harborba költözött, amit meggyőződése szerint a nevéhez híven úgy álmodtak meg. Ugyanis a kisváros túlságosan idilli volt ahhoz, hogy természetes módon keletkezzen. Nem, a kávézó és a főutca többi üzlete mögötti terület inkább olyan volt, mint egy külön kis mellékutca, ahol a teherautóknak és a rendezett szemeteskukáknak is bőven jutott hely. Azt is látta, hogy a többi üzlettulajdonos napközben odakint tart szünetet, és egymással csevegnek. Nem mintha ő már szóba elegyedett volna valakivel. Még nem állt készen arra, hogy ő legyen az új jövevény.

Jeanie megrázta a fejét. A gondolatai teljesen téves irányt vettek, miközben lehet, hogy pillanatokon belül meggyilkolja valaki. Sikátor ide vagy oda, bármi is van odakint, nem hagyja aludni, és három ébren töltött éjszaka után már alig bírt talpon maradni. A vállára támasztotta az ütőt, és a kilincsért nyúlt. Már majdnem hajnalodott, így tompa, szürke fény szivárgott be a helyiségbe az ajtó feletti ablakon.

Ó, remek, gondolta Jeanie. Legalább láthatom a támadómat, mielőtt meghalok. Ezzel a nem túl kellemes gondolattal a fejében – ami egyáltalán nem passzolt az új, pozitív személyiséghez, amire vágyott – kitárta az ajtót…

És szemtől szembe került egy ládányi dísztökkel. Vagy sütőtökkel? Nem számít, mert mielőtt Jeanie rendezhette volna a gondolatait, a kis tökökkel teli ládát tartó magas férfi megszólalt.

Vagy legalábbis olyan durva, ijedt hangot adott ki magából, ami emlékeztette Jeanie-t arra, hogy jelenleg egy baseballütőt tart a kezében, méghozzá nagyon agresszív módon. Majdnem elejtette a fegyvert, de aztán eszébe jutott, hogy akkor is egy nagydarab, idegen férfi áll vele szemben. Tök ide vagy oda, talán még meg kéne őriznie az éberségét.

– Ki maga? – kérdezte, miközben egyik kezét az ajtón tartotta arra az esetre, ha be kellene csapnia a titokzatos tökember orra előtt.

A férfi meglepetten felvonta sötét szemöldökét.

– Logan Anders vagyok – válaszolta, mintha ez mindent megmagyarázna. Pedig nem.

– És mit keres a sikátoromban, Logan Anders? – tette fel a kérdést Jeanie.

A férfi frusztráltan felsóhajtott, és megigazította a ládát a karjában. Valószínűleg nehéz lehetett, de Jeanie nem kockáztatta volna a biztonságát csak azért, mert a férfi maga volt a megtestesült őszi klisé a zöldségekkel teli ládájával, a kopott flanelingével meg a sűrű szakállával. A nő tekintete még egy pillanatig elidőzött a férfi arcán. Ezt magában azzal indokolta, hogy így biztosan ki tudja majd választani őt a gyanúsítottak sorából. Talán fontos információ lesz, hogy a szakálla fölött az orra hosszú és egyenes, az arca pedig pirospozsgás. Lehet, hogy a rendőr megkérdezi, hosszú volt-e a szempillája, amire a válasz egyértelmű igen lenne. A nyomozás szempontjából talán rendkívül fontos információ, hogy még a reggeli félhomályban is látta, milyen sokkolóan kék a szeme.

– Csütörtök van.

Jeanie pislogott. Vajon a hét napjának volt valami köze ahhoz, hogy miért nem hagyta aludni ez a férfi?

– És hétfő óta nem hagy aludni – jegyezte meg Jeanie.

Most Loganen volt a sor, hogy meglepődjön.

– Csak most érkeztem. – Újra megmozdította a ládát, így az alkarja megfeszült az erőlködéstől. Tényleg nehéz lehetett, de a férfi nem tett egyetlen lépést sem, hogy bejöjjön vagy letegye a terhét.

– Nos, egész héten furcsa hangokat hallottam, de próbáltam úgy tenni, mintha csak a szél vagy egy mosómedve vagy valami ilyesmi lenne. Aztán arra gondoltam, hogy valószínűleg pont ezt mondogatják maguknak az emberek, mielőtt egy gyilkos beront az ajtajukon.

Logan megköszörülte a torkát.

– Gyilkos? – kérdezte fürkésző tekintettel.

Jeanie érezte, hogy forróság önti el az arcát. Talán hagyta, hogy a képzelete elragadja.

– Vagy valami más… – Elakadt a hangja. Nem igazán tudta, mit mondjon ennek az idegen férfinak, aki látszólag pont olyan tanácstalan volt, mint ő. – Szóval, mit keres itt? – kérdezte.

– Minden csütörtökön terményeket szállítok ide. – A ládára biccentett.

Jeanie összerezzent. A beszállító. Hát persze. Dot néni annyi mindent mondott neki az utazása előtti napon, de Jeanie semmit sem jegyzett le. A kávézó zárva volt, mióta ideért, és még rengeteg elintéznivalója akadt. Szerencsére Norman, a kávézó régi vezetője itt volt, hogy segítsen neki. Biztosította a nőt, hogy a hétvégére ki tudják majd nyitni a helyet.

Logan ismét megigazította a nehéz ládát, amit még mindig a karjában tartott.

– Annyira sajnálom! – Jeanie hátralépett, és a kávézó felé lendítette a karját. – Jöjjön be. Keresünk egy helyet, ahová letehetjük ezeket a… ööö… tököket?

Logan megtorpant az ajtóban, tekintete a Jeanie vállára vetett baseballütőre tapadt.

– Ó! Bocsánat. Nem fogom fejbe vágni. Ígérem. – Megpróbált megnyugtatóan mosolyogni, de úgy tűnt, ez sem segít a helyzeten. A férfi még mindig az ajtóban toporgott. – Nagyon sajnálom, azt hittem, hogy maga egy gyilkos. Semmi személyes. Csak három napja nem aludtam, és esküszöm, hogy valami zajongott idelent. Ráadásul még mindig próbálom felfogni, hogy megörököltem ezt a kávézót.

Logan némán bámult rá, a tekintete óvatos maradt. A francba. Valószínűleg jól megijesztette a férfit. Jeanie-t nem egyszer nevezték „hevesnek” élete során. Egészen biztos volt benne, hogy egy-két bizonyítványában is szerepel ez a jelző. Ezen igyekezett dolgozni az új Jeanie személyiségének részeként. Kevesebb beszéd. Kevesebb agyalás. Kevesebb hevesség.

Mély levegőt vett, majd lassan kifújta. A kávézótulajdonos Jeanie nyugodt volt és laza. Csupán egy barátságos szomszéd, aki készségesen mosolyog, és elkészíti az ember kedvenc italát. Nem traktálja a vendégeit a különböző elméleteivel arról, hogy ki vagy mi próbálja megölni az adott napon, vagy hogy mik a legfrissebb hírek a jégsapkák olvadásával kapcsolatban, vagy hogy mennyi mindent kell még elintéznie ezen a napon.

Próbálta átvenni Dot néni könnyed stílusát még akkor is, ha azt kívánta, bárcsak ne lett volna ennyire laza a nénikéje, és bárcsak pontosabb útmutatást adott volna neki. Jeanie megpróbálkozott egy szelídebb, kedvesebb mosollyal. Furcsa érzés volt.

– Kérem, jöjjön be. Biztosan nagyon nehéz ez a láda.

Logan bólintott.

– Általában kint szoktam hagyni.

– Ó. – Tehát nem a monológja ijesztette el, csak megzavarta a szokásos működési rendet. Jeanie nagyon jól tudta, hogy ez mennyire kizökkentheti az embert. Amikor a kedvenc sarki kávézója egy hétre bezárt, alig tudta összeszedni magát. És nem a koffeinhiány miatt. A város tele volt kávézóval, de egyik sem volt az övé. Egész héten rossz kedve volt.

De ezúttal őszintén mosolyodott el.

– Nos, ön úgyis itt van, és én is felébredtem. Mit szólna egy csésze kávéhoz?

2. fejezet

Logan jobban kedvelte a Pumpkin Spice kávézó új tulajdonosát, amikor épp nem akarta leütni egy baseballütővel. De ez nem sokat számított. Dolga volt, ki kellett szállítania az árut, és elkerülni a jó szándékú városiakat. Tényleg nem volt ideje arra, hogy leüljön, és hajnalban együtt kávézzon a nővel, de úgy tűnt, nem tud elmenekülni. Vagy szóhoz jutni. Dot unokahúga egy pillanatra sem hallgatott el, mióta ráerőltette, hogy bemenjen a kávézóba.

Az elmúlt öt évben, mióta átvette a farm vezetését, minden csütörtökön a hátsó ajtó mellett hagyta Dot négyládányi áruját. Szeretett napfelkelte és az emberek ébredése előtt a városban járni. Szerette elintézni a dolgait, mielőtt kinyitottak az üzletek.

Logan nem rajongott a csevegésért. Utált az időjárásról beszélni. Nem kellett tudnia a város legújabb botrányáról. Még kevésbé részese lenni a város legújabb botrányának. Minél hamarabb végzett a kiszállítással, annál hamarabb visszatérhetett a csendes farmra. Már amennyire egy tanya csendes lehet fél tucat csirkével, két idős kecskével, egy mentett alpakával és egy nagymamával, aki imád fecsegni. Szerencsére a nagyapja ugyanolyan csendes volt, mint ő. A nagyanyja eleget beszélt kettejük helyett is. Majdnem olyan sokat, mint ez a Jeanie.

– Szóval, mit gondol, mit akart csinálni a nagynéném azokkal a… ööö, kis sütőtökökkel? – kérdezte a nő, majd a ládára pillantott, amit a férfi a padlóra tett. Jeanie a pult mögött állt, az egyik kezét csípőre tette, míg a másikkal a kontyából kihullott kis hajfürtöket igazgatta.

– Lopótök – javította ki Logan a pult túloldaláról.

– Persze. Lopótök. Gondoltam. – Jeanie még mindig bizonytalannak tűnt. – De… nem kell megenni, ugye?

A férfi majdnem felnevetett. Majdnem. Még mindig túl bosszús volt ahhoz, hogy nevessen.

– Nem, a lopótököt nem szoktuk megenni.

Jeanie tekintete végigvándorolt a másik három ládán, amiket a férfi becipelt a kávézóba, ahelyett hogy az ajtó mellett hagyta volna őket. Ahogy mindig szokta. Ahogy ezen a reggelen is szerette volna.

– Gondolom, a többi az itallapon szereplő turmixokhoz kell.

Logan bólintott. Ez a város imádta a turmixokat. Nem mintha panaszkodni akart volna. A turmixok azt jelentik, hogy a kávézónak sok friss gyümölcsre és zöldségre van szüksége a farmjáról. A turmixok jót tesznek az üzletnek.

– A lopótök csak dekoráció – mondta Logan, mindkettőjüket megkímélve a további találgatásoktól.

Jeanie szeme felcsillant, mintha a férfi megoldotta volna a világ legnagyobb problémáját. Logan nem törődött azzal, hogy büszkeség öntötte el a mellkasát a nő elégedett arca láttán. Régen volt már, hogy képes volt bárki problémáját megoldani.

– Hát persze! Gondolhattam volna. Az alváshiány az oka!

Jeanie a pultra könyökölt, és a kezére támasztotta az állát. Egy régi, túlméretezett kardigánt, aminek olyan hosszú ujja volt, hogy eltakarta a kezét, egy kopott pólót és pizsamaalsót viselt. Logan egészen biztos volt benne, hogy a nadrágon apró kis sündisznók masíroztak, de nagyon igyekezett nem észrevenni a dolgot.

Sok mindent igyekezett nem észrevenni Jeanie-n. Például azt, hogy milyen kifejező a sötét szemöldöke, és hogy egy pillanatra sem hagyta abba a mozgást, miközben gyors, hatékony mozdulatokkal elkészítette a kávéját. A nő az ellentmondások tárháza volt. Kompetens, ugyanakkor szétszórt. Könnyedén elmosolyodott, de gyorsan össze is ráncolta a homlokát, minden érzése világosan kirajzolódott a tekintetében. Sötétbarna, majdnem fekete szeme ugyanolyan színű volt, mint Logan kávéja.

Jeanie megdörzsölte az arcát, megtörve a varázslatot. Vajon mióta bámulta a nőt? Jeanie ásított, és a feje fölé nyújtotta a karját. A mozdulattól felcsúszott a pólója, és Logan elfordította a tekintetét a csupaszon maradt bőrfelületről. Ezt határozottan nem fogja észrevenni.

Amikor a férfi újra rá mert nézni, a nő ismét a pultra könyökölt. Sötét karikák voltak a szeme alatt, és fekete haja kusza madárfészekként púposodott a feje tetején. Görnyedt, levert testtartása megmozdított valamit a férfiban. Valami kellemetlent. Valamit, amire most nem volt ideje.

Logan szóra nyitotta a száját, hogy közölje, még rengeteg árut kell kiszállítania, de a nő már megint megelőzte.

– Ez olyan furcsa. Folyton hangokat hallok. Minden éjjel. Gondolja, hogy talán kísértetjárta ez a hely?

Logan majdnem megfulladt a kávéjától.

– Kísértetjárta?

– Igen. – A nő kihúzta magát, és felcsillant a szeme az új elmélettől. – Kísértetjárta. Lehet, hogy az itt élő szellemek nem örülnek az új tulajdonosnak.

– A szellemek? – Túl korán volt még ehhez az őrülethez.

– Szellemek, lelkek, akármik. – Jeanie úgy legyintett, mintha a kísértetjárás konkrét jelensége nem számítana. – Valamit zavar, hogy itt vagyok.

– Tényleg nem hiszem…

– Nincs más logikus magyarázat. – A nő keresztbe fonta a karját a mellkasán. Ügy lezárva. – Ez a hely határozottan kísértetjárta.

– Nincs más magyarázat? – Logan határozott mozdulattal a pultra tette a bögréjét. Ez már túl sok volt. – Mosómedve, régi csövek, huzatos ablakok, a saját képzelete. – Az ujjain számolta a többi lehetséges magyarázatot. Jeanie az utolsót hallva összehúzta a szemét, de a férfi folytatta: – Lehet, hogy a helybeli gyerekek szórakoznak. Végtelen számú magyarázat létezik, aminek több értelme van, mint a szellemeknek. Most már tényleg mennem kell…

– Hogy érti, hogy a gyerekek szórakoznak?

Logan felsóhajtott, és ellenállt a késztetésnek, hogy kitépje a haját.

– Nem tudom. Talán néhány kölyök szórakozott a hátsó sikátorban.

Jeanie lassan bólintott, miközben átgondolta ezt az új elméletet.

Logan átcsúsztatta a bögréjét a pulton, és búcsúzásképp megköszönte a kávét.

De Jeanie gyorsabb volt nála.

– Szóval mit fogunk tenni ez ellen? Muszáj aludnom.

– Mit fogunk tenni? – A férfi elhátrált a pulttól. Talán az lenne a legjobb, ha megfordulna, és elszaladna. Egyáltalán nem akart még jobban belegabalyodni az új kávézótulajdonos hóbortjába. Gyakorlatilag hallotta, ahogy a könyvklubos hölgyek rajta csámcsognak. Azok a nők pletykát ettek reggelire.

Jeanie bólintott.

– Ön az egyetlen barátom a városban. Egyedül nem tudok szembeszállni egy tinédzserbandával.

– Azért a banda egy kicsit túlzás – motyogta a férfi, miközben még mindig az ajtó felé hátrált, de már Jeanie is követte. Határozottan sündisznók voltak a pizsamáján. Nem engedte magának, hogy ezt aranyosnak találja.

– Kérem! Új vagyok itt, és úgy érzem, fogalmam sincs, mit csinálok… – Megrázta a fejét, és elakadt a szava. – Bocsánat. Ez nem az ön problémája. – Elmosolyodott. – Majd kitalálom, mit csináljak.

A nő arcára kiült erőltetett mosoly ismét megmozdított valamit a férfiban. Olyan… olyan elveszettnek tűnt. Még akkor is, amikor mosolyogva félresöpörte a haját az arcából, és megpróbálta biztosítani a férfit arról, hogy jól van. Egyértelműen nem volt jól. És ez még jobban felkavarta, mint a nő állandó fecsegése.

A francba.

– Jöjjön el a ma esti városi gyűlésre – javasolta Logan.

– Városi gyűlésre?

– Igen. – A férfi végigsimított a szakállán, és máris bánta a következő szavait. – Minden második csütörtökön városi gyűlést tartanak. Ott szóba hozhatja az… ööö… problémáját. Kérhet segítséget.

A nő mosolya kiszélesedett, és őszintévé vált. Jaj, ne! Jeanie igazi mosolya még az átkozott sündisznóknál is aranyosabb volt. Hogy vehetett ilyen drasztikus fordulatot a szokásos reggeli kiszállítása?

– Köszönöm! Ez nagyszerű ötlet. – Jeanie összekulcsolta maga előtt a kezét, mintha meg akarná akadályozni, hogy átölelje a férfit. Logan nem tudta, hogy megkönnyebbült vagy inkább csalódott emiatt.

Indulnia kellett. Fél kézzel megfogta a kilincset, és majdnem kijutott. Kis híján visszatért a normális reggeli rutinjához és az áldott nyugalomhoz.

– Ön is ott lesz? – Jeanie kérdése megállította, mielőtt elmenekülhetett volna. Logan kizárólag akkor ment el a városi gyűlésekre, ha valamilyen tanyasi ügy rákényszerítette, és a nagyanyja túlságosan elfoglalt volt a kötőkörével ahhoz, hogy bejöjjön a városba. A nagyapja inkább érzéstelenítés nélkül kihúzatta volna a fogát, minthogy részt vegyen egy városi gyűlésen (szó szerinti idézet).

Logannek semmi oka nem volt megjelenni ezen a héten, mégis valamiért azt találta mondani, hogy:

– Igen, ott leszek.

Jeanie örömteli sikoltása követte a férfit a hajnali fénybe.

A könyvklubnak nagy napja lesz.

3. fejezet

Helló, Jeanie Ellis vagyok, Dorothy unokahúga, és a Pumpkin Spice kávézó új tulajdonosa. Van egy kis problémám egy zavaró éjszakai jelenséggel…

Zavaró éjszakai jelenség? Ettől még őrültebbnek tűnt, mint reggel. Jeanie térde rángatózott, hiába próbálta megállítani. Ideges volt. Jó első benyomást akart kelteni ezen a találkozón, ezért legalább egy tucatszor eljátszotta fejben a kis monológját, mióta megjött. De úgy tűnt, húsz perccel korábban érkezett.

A helyiség hátsó részében ült; a régi padló és a talán még annál is öregebb szék nyikorgott alatta. Csak egy maroknyi ember nyüzsgött a teremben, akik azzal a könnyed ismeretséggel üdvözölték egymást, amire ő gyermekkora óta vágyott, mégsem találta meg sehol. Ez hiányzott neki. Az összetartozás, az otthon érzése. Nem is tudta, hogy hiányzik neki. Sőt, tulajdonképpen elmenekült a kisvárosból, ahol felnőtt, amint elvégezte a középiskolát, mert mindennél jobban vágyott arra, hogy megszabaduljon a fullasztó korlátoktól. De valahol útközben a város, a tömeg és a betondzsungel izgalma elvesztette a vonzerejét.

Jeanie megmozdult a székén, mire az baljósan nyikorgott. Egy idősebb úriember barátságos mosollyal és tisztelgéssel köszöntötte, amikor elsétált mellette, hogy csatlakozzon a pódium közelében összegyűlt csoporthoz. Jeanie felemelte a kezét, hogy viszonozza a gesztust, de a férfi már elment. Így a kezét a combja közé dugta, hogy felmelegítse, és abbahagyja a rángatózást, majd figyelte, ahogy a csoport jóindulatú kötekedéssel üdvözli a férfit a rikítózöld nyakkendője miatt. Jeanie nem is emlékezett, mikor viccelődött így utoljára. Hogy mikor voltak olyan barátai, akikkel viccelődhetett. Legalábbis személyesen nem. Valahogy az elmúlt néhány évben a legközelebbi barátja az öccse lett. És a kapcsolatuk random üzenetekből, mémekből, meg időnkénti FaceTime-csevegésekből állt.

Jeanie összehúzta a vállán a kabátját. Dermesztő hideg volt a teremben a falakat szegélyező radiátorok erőlködése ellenére is.

A városi gyűléseket az eredeti városháza épületében tartották, amely a dísztábla szerint 1870-ben épült. Jeanie nem igazán tudta elképzelni, hogyan nézhetett ki 1870-ben, de ezen az estén olyan volt, mint egy kis előadóterem többsornyi összecsukható fémszékkel és egy pódiummal a helyiség elejében. A pódium mögötti területet egy olyan előadáshoz díszítették fel, amit Jeanie egy közelgő őszi színdarabnak képzelt. Kézzel festett díszletek, tökök és almafák szegélyezték a színpad hátsó részét, elöl pedig szalmabálák sorakoztak. Jeanie elképzelte, ahogy a jelmezes gyerekek ott táncolnak, és integetnek a közönség soraiban ülő szüleiknek. Biztos volt benne, hogy imádnivaló lesz. Bár megkérdőjelezte, hogy biztonságos-e gyerekeket engedni egy ilyen öreg színpadra. Vajon azok a régi deszkák elbírják őket?

Kiverte a fejéből ezt a gondolatot, és hátrapillantott a terembe vezető dupla ajtóra. Logan még mindig nem érkezett meg. Talán csak azért egyezett bele, hogy eljön, hogy rávegye, ne beszéljen tovább. Nem ez lenne az első eset, hogy valaki csak azért kötött egyezséget vele, hogy elhallgattassa. Túlságosan rámenős volt, mint mindig. Minden problémáját és kelekótya elméletét rázúdította erre a csendes farmerre. A nagyon jóképű, nagyon csendes farmerre.

Jeanie végigsimított a combján, és megpróbálta fékezni a rángatózó térdét. Nem fontos, hogy Logan jóképű volt. Nagyon, nagyon, nagyon jóképű. Ha létezne egy Szexi Gazda elnevezésű hetilap, ő lenne a címlapján.

Nem fontos, mert az új Jeanie terveiben nem szerepelt, hogy összemelegedjen egy jóképű farmerral. Azért egyezett bele a nagynénje őrült ötletébe, hogy átvegye a kávézót, hogy új életet kezdjen.

Jeanie az elmúlt hét évet a Franklin, Mercer & Young Financial vezérigazgatójának asszisztenseként töltötte. Egészen addig, amíg a férfi szívrohamot nem kapott, és egy éjszaka meg nem halt az íróasztalánál. Jeanie volt az, aki másnap reggel rátalált, őt bámulta az üres szemével, amikor kávéval a kezében belépett az irodájába. A kávéfolt a szőnyegen, ami akkor keletkezett, amikor ijedtében elejtette a bögrét, még akkor is ott volt, amikor felmondott.

Az orvos szerint a szívrohamot a stressz okozta. A stressz és Marvin szörnyű étrendje, ami főleg szalonnából és késő éjszaka rendelt gyorskajákból állt. De a stressz volt az, ami mélyen érintette Jeanie-t. Ez lenne a jövője? Addig dolgozni és dolgozni, amíg a szíve csak úgy le nem áll? Amíg fel nem mondja a szolgálatot?

Jeanie hajlamos volt túlgondolni a dolgokat. Túlbeszélni. Túlhajszolni magát. Nem nagyon tudott pihenni és lazítani. Nem volt nyugodt és higgadt. De elhatározta, hogy megpróbálja. Az egészsége érdekében eldöntötte, hogy megpróbálja. Az, hogy az élete csak a munkából, néhány irodai ismerősből, akikkel péntekenként együtt iszogatott – amikor nem volt túl kimerült ahhoz, hogy csatlakozzon hozzájuk –, meg a szánalmas és szórványos randizási kísérleteiből állt, hirtelen nagyon nagy problémának tűnt. Végzetes problémának.

Amikor néhány héttel Marvin halála után Dot néni kitalálta, hogy Jeanie költözzön Dream Harborba, és vegye át a kávézó vezetését, az ötlet tökéletes menekülőútnak tűnt. Csakhogy Jeanie biztos volt benne, hogy máris kudarcot vallott. Különösen a reggeli kis kirohanása után a jóképű farmerrel. Majdnem leszedte a fejét, aztán lyukat beszélt a hasába. Látta a férfi elborzadt arckifejezését. Mindennél jobban el akart menekülni előle.

Ismét az ajtóra pillantott. Csak egy csapat idősebb nő érkezett. Rámosolyogtak, ahogy helyet foglaltak.

Így lesz a legjobb, tényleg. Jeanie nem volt jó a pár hétnél hosszabb kapcsolatokban, és egy ilyen kisvárosban, mint Dream Harbor, szörnyű ötletnek tűnt egy futó kaland. Nem mintha Logan össze akarta volna szűrni a levet vele. Még egy kávét sem akart meginni reggel a társaságában, mielőtt rákényszerítette…

– Helló. – A férfi karcos hangja kizökkentette a gondolataiból, amikor helyet foglalt mellette. Olyan illata volt, mint a természetnek, mint az őszi leveleknek és az erdei füstnek. Jeanie ellenállt a késztetésnek, hogy közelebb bújjon hozzá a huzatos teremben.

– Helló! – Légy laza, higgadt. A nő lopott pillantást vetett Loganre, amikor az elhelyezkedett mellette. Még mindig jóképű volt. A fenébe is. – Milyen napja volt? – kérdezte. Csak egy ártalmatlan kérdés új ismerősök között. Semmi őrült, szellemekkel kapcsolatos elmélet.

– Öhm… jó. – Logan megköszörülte a torkát. – Normális.

Jeanie elmosolyodott.

– A normális jó.

Logan bólintott.

– Ha szereti a normális dolgokat, akkor ezt a megbeszélést utálni fogja.

Jeanie még jobban elmosolyodott. Tényleg viccelődne vele ez a komoly farmer?

– Mennyire szoktak eldurvulni a dolgok Dream Harbor kéthetente rendezett városi gyűlésein?

– Csak várjon. – A férfi felé hajolt, és a nő megborzongott mély hangjától.

Azonban nem volt idő ezen a bizsergető érzésen rágódni, mert a terem kezdett megtelni, és Jeanie figyelmét lekötötte az érkezők figyelése.

Az emberek helyet foglaltak, és a terem hőmérséklete jelentősen megemelkedett a beáramló tömegtől. Jeanie hangos nevetést hallott néhány sorral előrébb. A nevetés tulajdonosa egy nő volt, aki talán a negyvenes éveiben járhatott – bár ha így van, a korához képest remekül nézett ki, ami még inkább igazolta Jeanie kisvárosi terveit. Az itteni emberek olyan szépen öregszenek! A nő ismét felnevetett, és rövid, fekete haja kerek arcát simogatta. Egy rövid, ősz hajú, idősebb nő és egy húszas éveiben járó férfi között ült, aki hangosan beszélt, és gesztikulálva adott hangsúlyt minden egyes szavának.

– Könyvklub – motyogta Logan a fülébe.

– Könyvklub – ismételte Jeanie halkan, és figyelte, ahogy a szomszéd sorból két másik nő, az egyik egy csecsemővel a mellkasán, csatlakozik a beszélgetéshez. – Szórakoztató társaságnak tűnnek.

– Szórakoztató. Haha. Ők irányítják ezt a várost. – Logan baljós hangja teljesen ellentmondott az előttük ülő nevető, mosolygó társaság látványának. Különösen, amikor a fekete hajú nő megfordult, és lelkesen integetett neki.

Logan felnyögött, és visszaintett.

A csoport többi tagja is megfordult, és Jeanie látta, ahogy felcsillan a tekintetük, az egész csapat egyértelműen örült a férfi jelenlétének.

– Logan! Micsoda meglepetés – szólította meg az idősebb nő.

– Szia, Nancy!

– Hiányzol a találkozóinkról – mondta a fiatalabbik férfi kacsintva. Tényleg kacsintott?

Logan felmordult.

– Soha nem jártam a találkozóitokra.

A férfi felnevetett.

– Hát, talán nem önként, de szívesen bevontunk. Főleg, amikor a Szenvedély a legelőn – A farmer és a fejőnőt olvastuk. – A férfi olyan hangosan beszélt, hogy az egész terem hallotta. Többen kuncogtak, és megfordultak, hogy Loganre nézzenek.

– Ó, az nagyon jó volt. – A kisbabás nő a mellkasára tette a kezét, és ájulást mímelt a székén.

Logan arca élénkpiros volt a szakálla felett, amikor Jeanie rápillantott. A nő magába fojtotta a mosolyát.

– Ön az új kávézótulajdonos? – kérdezte a fekete hajú nő. – Kaori vagyok.

– Én pedig Jeanie. És igen, én vagyok az új tulajdonos.

– Nyissa meg újra azt a helyet! – könyörgött nevetve a kisbabás hölgy. – Elegem van abból, hogy mindig Kaori házában találkozunk. Annyira zsúfolt. Mindenfelé cuki vázák és fura csecsebecsék vannak. Kiütést kapok tőlük.

Kaori játékosan megpaskolta a nő vállát.

– Ne is törődjön Isabellel. És üdvözlöm Dream Harborban.

A könyvklubos hölgyek ezután visszatértek az egymás közötti beszélgetéshez.

– Szenvedély a legelőn, mi? – kérdezte Jeanie, mert nem tudta megállni, hogy ne ugrassa a férfit.

Logan megköszörülte a torkát, és megmozdult a székén, ami tiltakozásul hangosan nyikorgott.

– Nem olvastam el.

– Kár. Jól hangzik. – Jeanie elfojtott egy nevetést a gondolatra, hogy Logan egy farmerről és egy fejőnőről szóló könyvet olvas, majd erőlködnie kellett, nehogy magát képzelje az említett „fejőnő” szerepébe.

– Azt hiszem, újra ki kell nyitnom a kávézót. Nem akarom feldühíteni a könyvklubot. – Viccnek szánta, de még ő is hallotta a bizonytalanságot a hangjában, a rátörő stresszt, hogy még nem áll készen a nyitásra.

– Ne aggódjon miattuk. Csak egy helyet keresnek, ahol árulhatják a pornográf szövegeiket.

Jeanie még épp időben nézett fel, hogy észrevegye az apró mosolyt a férfi arcán. Egy újabb vicc.

– Nos, azt nem szeretném. Azt meg pláne nem, hogy tárgyiasítsuk a gazdákat.

Logan szélesebben mosolygott. Ó, a fenébe, lehet, hogy később meg kell néznie azt a könyvet. Hogy biztonságos módon elégítse ki a farmerek iránti újdonsült érdeklődését.

– Lemaradtam valamiről? – Egy göndör, barna hajú nő ült le Logan másik oldalára.

– Nem.

– Igazából egy igen érdekes irodalmi beszélgetést hagyott ki – szólt közbe Jeanie, emlékeztetve Logant a jelenlétére.

– Nem volt érdekes. Jeanie, ő itt Hazel. Hazel, Jeanie.

Hazel kinyújtotta a karját Logan öle fölött, és Jeanie kezet rázott vele. Hazel ujjbegyei kilógtak az ujjatlan kesztyűből, és nagyon hidegek voltak.

– Örülök, hogy megismerhetem.

Hazel tekintete Jeanie-ről Loganre siklott, majd vissza.

– Én is örülök a találkozásnak. Én vezetem a kávézója melletti könyvesboltot.

Jeanie mosolya egyre szélesebb lett.

– Ó, annyira szép az a hely!

Hazel elpirult.

– Köszönöm.

Jeanie épp azon gondolkodott, vajon tart-e Hazel tanyasi románcokat a boltjában, így majdnem lemaradt a nő következő kérdéséről.

– És ti honnan ismeritek egymást? – kérdezte.

– Ó, csak a szokásos – felelte Jeanie. – Majdnem leütöttem egy baseballütővel, mert azt hittem, hogy betörő, aki meg akar ölni, de valójában csak imádnivaló kis sütőtököket… vagyis lopótököket hozott. Aztán megemlítettem, hogy talán szellemek kísértenek a kávézóban, ezért Logan azt javasolta, hogy jöjjek el ide, és kérjek egy kis… öhm… segítséget.

Hazel szeme elkerekedett a szemüvege lencséje mögött.

– Ööö… hűha.

Jeanie megpróbált mosolyogni, hogy kevésbé tűnjön őrültnek, de nem igazán sikerült neki. Hazel hátradőlt a székén, és halványan elmosolyodott. Valamit odasúgott Logannek, amire a férfi hevesen megrázta a fejét. Jeanie-nek nem volt ideje túlgondolni a dolgot, mert közben egy másik nő érkezett az előttük lévő sor egyik székére.

– Látjátok azt a férfit? Nyilvánvalóan tervez valamit – mondta, rögtön egy olyan beszélgetésbe kezdve, amiről Jeanie-nek fogalma sem volt.

– Úgy néz ki, mint aki csak beszélget – motyogta Logan, mire az újonnan érkezett nő összehúzta a szemét.

– Igen, a polgármesterrel beszélget. Biztos újabb őrült tervei vannak, hogy tönkretegye a várost.

– Csak egy kvízestről van szó, Annie.

– Egy olyan kvízestről, ami pont ugyanazon az estén van, mint a Sütés kezdőknek tanfolyamom! Szándékosan így szervezte! – A nő mérgesen pillantott a terem túloldalán álló férfira, Jeanie pedig követte a tekintetét. A szóban forgó, kvízjátékot szervező, városromboló férfi magas volt, és jóképű. Nem annyira, mint a farmer, de Jeanie határozottan vonzónak találta. Sötét haja és bronzbarna bőre volt. A mosolya egészen pimasznak tűnt. Mi lehet itt a vízben? A város összes férfija szexinek született? Ez lenne Dream Harbor álomvilága? Jeanie nem állíthatta, hogy haragudott emiatt.

– Úgy viselkedsz, mintha nem ismernénk Macet már az óvoda óta – jegyezte meg Logan.

Annie a homlokát ráncolta.

– Pontosan ez a baj. Nem emlékszel, milyen gonosz volt? Másodikban mindennap ellopta a csokis tejedet! Pont neked kellene megértened!

Logan halkan felnevetett, és felsóhajtott.

– Túl vagyok rajta.

Annie keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Hát, én nem felejtettem el.

Végül Jeanie-re pillantott, aki elmosolyodott, és intett neki.

– Egek, te vagy a titokzatos, új kávézótulajdonos! Annie vagyok, a Sugar Plum Pékség tulajdonosa. Örülök, hogy végre megismerhetlek.

– Titokzatos lennék? – kérdezte Jeanie, miközben lopott pillantást vetett Loganre. A férfi arca komor volt, de nem válaszolt. – Én is örülök a találkozásnak. Minden reggel isteni illatok áradnak a pékségedből.

– Akkor ugorj be valamikor! Ja, és általában hétvégente pogácsát szoktam szállítani a kávézóba. Kérlek, kímélj meg attól az üdvözléstől, amiben Logant részesítetted.

Jeanie elpirult zavarában, de Annie úgy nevetett, mintha az egész jó móka lenne.

– Tényleg nem volt semmi személyes… – kezdte magyarázni, de Annie egy kézmozdulattal félbeszakította.

– Ha meglátnám ezt a nagydarab behemótot a hátsó sikátorban ólálkodni, és nem ismerném születésünk óta, valószínűleg én is megpróbálnám fejbe vágni.

– Nem szoktam ólálkodni.

– Egy kicsit ólálkodtál – jegyezte meg Jeanie.

Annie rábökött Loganre.

– Látod, tényleg ólálkodsz. Kedvelem ezt a lányt – jelentette ki Jeanie-re mutatva.

– Mikor kezdődik ez az átkozott gyűlés? – Logan hangja imádnivalóan elkeseredett és kétségbeesett volt.

Hazel megveregette a térdét kesztyűs kezével.

– Tudod, hogy Kelly polgármester sosem kezd időben.

– Miért hívod így? Szólítsd csak apának.

Hazel vállat vont.

– Dolgozik. Próbálom megadni a kellő tiszteletet.

Logan a szemét forgatta, de Jeanie nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon. Máris megkedvelte ezeket az embereket. Szerette ezt a várost. Tetszett neki ez a mogorva farmer. Túlzás lenne azt kívánni, hogy be tudjon illeszkedni ide? Hogy Annie tényleg kedvelje őt, a könyvklub megkérje, hogy csatlakozzon hozzájuk, és hogy Hazel bemutassa őt az apjának, a polgármesternek?

Egyre nagyobb volt rajta a nyomás, hogy sikerre vigye a kávézót. És ha képes volt gondoskodni arról, hogy Marvin minden héten kész legyen milliárdos befektetőkkel tárgyalni, akkor biztosan képes lesz elvezetni egy kis kávézót is. Nem igaz?

4. fejezet

Logan mindig azt hitte, hogy a pokolban tűz és kénkő lesz, de kiderült, hogy a pokol valójában egy városi gyűlés, ahol a kíváncsiskodó legjobb barátja és a nő között ül, akit reggel óta próbál elfelejteni. Valahányszor Hazelre pillantott, a nő úgy vonogatta a szemöldökét, hogy attól nagyon kényelmetlenül érezte magát – és valahányszor Jeanie-re nézett, ő úgy mosolygott rá, mintha csodásan érezné magát. Mibe keveredett?

Fogalma sem volt, miért beszélt Jeanie-nek erről az átkozott találkozóról, vagy ami még fontosabb, hogy miért egyezett bele, hogy eljön. Olyan zaklatottnak és zavarodottnak tűnt a nő reggel. Fáradt volt. Túl sokat vállalt, és igazából Logan a városnak tett szívességet. A Pumpkin Spice kávézó volt az egyetlen rendes kávézó a városban. Ha Jeanie nem nyitja ki hamarosan, az emberek kénytelenek lesznek azt a hígított, égetett valamit inni, amit az autópálya melletti benzinkúton szolgáltak fel. Vagy teljesen zombivá változnak, és egymás agyát eszik majd reggelire. Ha ilyen szempontból közelítette meg a dolgot, akkor Logan egy hős volt.

Annie közben átvette az idegenvezető szerepét, és rámutatott a város összes kulcsszereplőjére, miközben letekerte a nyakáról a világ leghosszabb sálját, és a mozdulattól a szőke haja vadul lobogott a feje körül.

– Szóval, az a fickó ott elöl, a förtelmes zöld nyakkendővel, ő a polgármester.

– Hé! Én vettem neki azt a nyakkendőt.

– Sajnálom, Haze, de borzalmas ez a szín – vonta meg a vállát Annie. – Tehát, a mellette álló kosztümös nő az alpolgármester, egyben a régi igazgatónk. A neve Mindy, de én örökre Walsh igazgatónőként fogok rá gondolni. – Annie lehalkította a hangját, és közelebb hajolt Jeanie-hez. – Félelmetes nő.

Jeanie kuncogott. Logan nem törődött azzal, hogy a hang milyen hatással van rá, és milyen melegséggel tölti el.

– És ott van az ősellenségem, Macaulay Sullivan.

– A kvízes fickó?

– Ne hagyd, hogy becsapjon a kvízzel, Jeanie. Az övé a kávézód melletti kocsma. Vigyázz vele!

Logan felhorkant. Annie és Mac között az egyetlen probléma az volt, hogy odavoltak egymásért, de ezt egyikük sem akarta bevallani. Azonban Logan ebbe most nem akart belemenni.

– Tehát Greggel és Shawnnal álldogál, a sarki állatkereskedés tulajdonosaival.

Jeanie bólintott, és igyekezett minden információt megjegyezni, Logan pedig meg sem lepődött volna, ha elővesz egy jegyzetfüzetet, és elkezd puskát írni magának. Olyan jegyzetelős típusnak tűnt. Nem mintha Logant érdekelte volna, hogy milyen típus. Ő a kávé miatt jött, hogy segítsen a városnak, és hogy elkerülje a zombi apokalipszist. Nem pedig azért, hogy azon gondolkodjon, milyen lehet Jeanie kézírása, vagy hogy szokott-e firkálgatni a margóra.

Valószínűleg szokott.

– És ott vannak Sharmáék, akik nemrég nyitottak egy új éttermet a főutcán. Náluk kapni a legjobb tandoori csirkét – tájékoztatta Annie Jeanie-t.

Hazel oldalba bökte Logant, elterelve a figyelmét Annie magyarázásáról.

– Elmondod, hogyan sikerült idecsalogatnia téged? Sosem szoktál részt venni ezeken a gyűléseken – súgta a fülébe.

– Csak segítek neki. Tudod, jó szomszédi viszony, meg ilyenek.

– Jó szomszédi viszony? – Hazel kétkedve emelte fel a hangját, mintha a férfi még soha életében nem tett volna azért, hogy jó szomszédi viszonyt ápoljon az emberekkel.

– Igen. Segítőkész vagyok.

Hazel felhorkant.

– Segítőkész, persze. De eljönni egy városi gyűlésre? Számodra ez már bőven túlmutat a segítőkészségen. – Feltolta az orrán a szemüvegét, és utálatosan rávigyorgott a férfira. – Szerintem bejön neked.

– Nem jön be – sziszegte Logan összeszorított foggal, és röhejesen aggódott amiatt, hogy Jeanie meghallja-e. – Nem egy tizenkét éves kislány vagyok. Csak szeretnék meginni egy rendes csésze kávét.

Az idegesítő barátja vállat vont.

– Oké, persze. Csak egy segítőkész szomszéd vagy, aki finom kávét szeretne inni. Értem.

Logan mérges pillantást vetett Hazelre, de a nő ártatlanul mosolygott. A férfinak nem volt sok barátja, ezért valószínűleg nem kellene őt megölnie.

Logan hátradőlt a rozoga, öreg széken, és keresztbe fonta a karját a mellkasán. Még hogy bejön neki. Abszurd. Alig ismeri ezt a nőt. Azon kívül, hogy cuki pizsamaalsót visel, neki van a legszebb mosolya, amit valaha látott, és úgy fogja a baseballütőt, mint egy profi játékos. Ezenkívül semmit sem tudott róla. És azt akarta, hogy ez így is maradjon.

Alig csitult el a legutóbbi botrány azóta, hogy utoljára felsült az egész város előtt. Nem fogja egyhamar újra elkövetni azokat a hibákat. Legközelebb, amikor randizik valakivel, az egészet távol tartja majd Dream Harbortól. Talán belevág egy olyan kellemes távkapcsolatba, amiről mindenki beszél manapság.

Nem mintha Jeanie-vel akart volna randizni.

Csak kávéra vágyott.

Kelly polgármester a pódiumhoz lépett, és megköszörülte a torkát. Logan felnyögött magában.

– Üdvözlöm önöket, álmodozók – mondta a polgármester a rá jellemző bolondos mosollyal.

Ölj meg most!

– Első napirendi pont. – A férfi egy Hazeléhez hasonló mozdulattal feltolta az orrán a szemüvegét, mire Logan önkéntelenül megenyhült a polgármester irányába. – A Sullivan’s Pubban mostantól minden kedden nyolc órától kvízestet tartunk.

Logan érezte, hogy Annie-ből sugárzik a düh. Vagy talán az elfojtott szexuális vágy. Lehetetlen lenne különbséget tenni a kettő között. A sütőtanfolyam hatkor kezdődik. Az embereknek nem kell lemondaniuk a sütésről a kvíz miatt, de Logan tudta, hogy Annie nem fogja ezt elfogadni. Mac belekontárkodott az estéjébe.

Kelly polgármester megvárta, amíg a tömeg izgatott suttogása elhalkul. Az emberek már a csapatokat szervezték. Macnek volt mersze megfordulni, és Annie-re kacsintani. A nő ökölbe szorított kézzel felemelkedett. Logan megragadta a vállánál fogva, és visszanyomta a helyére. Még egy percig tartotta, nehogy a nő felpattanjon, és átvágjon a termen, hogy megfojtsa Macet. Vagy lecsókolja a vigyort az arcáról. Mindkettő feltartotta volna a gyűlést.

– Oké, menjünk tovább. A következő napirendi pont a Mayberry és a Cherry Lane sarkán tervezett stoptábla.

– Felejtsd el a stoptáblát, Pete! Mikor kapjuk vissza a kávénkat? – kiabálta Leroy az első sorból.

Logan érezte, hogy Jeanie megfeszül mellette.

– Igen! Nem bírom tovább inni a feleségem fura gyógyteáját!

– Oké, oké, Tim. Nyugodj meg. Senki nem kényszerít, hogy idd meg Tammy teáját. – A polgármester felemelte a kezét, hogy elcsendesítse a tömeget. Logannek igaza volt. Egy zombi apokalipszis határán állnak. – Azt hiszem, ma este itt van velünk a Pumpkin Spice kávézó új tulajdonosa. – Pete bátorítóan mosolygott Jeanie-re. – Talán feljöhetne ide, hogy felvilágosítson minket a terveiről.