Az eredeti mű címe: James P. Steyer: Talking Back to Facebook

Scribner, New York, 2012

Fordította: Czibik Márta

Borítóterv, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © 2012 by James Steyer

Foreword copyright © 2012 by Chelsea Clinton

Hungarian translation © Czibik Márta, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-080-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Gyerekeimnek: Lilynek, Kirknek, Carlynak és Jessének.
Miattatok írtam ezt a könyvet, és mindennél fontosabbak vagytok nekem...
Még szerencse, hogy mindegyikőtök jól megtanulta, hogyan kell visszaszólni apátoknak.

TARTALOM

Előszó – Chelsea Clinton

Bevezető

1. rész

A digitális média és a KAP: kapcsolatok, addikció-figyelemzavar, privát szféra

Első fejezet

Társas kapcsolatok: kapcsolódás, intimitás és énkép

Második fejezet

Figyelem és függőség: a gyerekek agya a számítógépre hangolódik

Harmadik fejezet

A privát szféra elvesztése – Miért vannak veszélyben a gyerekek?

Negyedik fejezet

Az ártatlanság vége

Ötödik fejezet

Éljünk a digitális média előnyeivel

Hatodik fejezet

A gyerek több mint adathalmaz

2. rész

Nevelés 2.0: A legjobb praktikus tippek

A születéstől kétéves korig

Hároméves kortól négyéves korig

Ötéves kortól hatéves korig

Hétéves kortól nyolcéves korig

Kilencéves kortól tízéves korig

Tizenegy éves kortól tizenkét éves korig

Tizenhárom éves kortól tizenöt éves korig

Összegzés

Szóljunk vissza, és vegyük magunkhoz az irányítást

Köszönetnyilvánítás

Vitaindító kérdések szülőknek és tanároknak

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó – Chelsea Clinton

Amikor kicsi voltam – pontosabban, amíg főiskolás nem lettem –, a szüleimnek ugyanolyan világos szabályai voltak a médiafogyasztásra, mint ahogy a cukros gabonapelyhekre és a hétvégenként engedélyezett pizzára. Amikor általános iskolás voltam, a szüleim naponta harminc perc tévézést engedtek, bár szombat reggelenként korlátlan mennyiségű rajzfilmet nézhettem. Amikor tizenéves lettem, kaptam egy fontos engedményt, hogy megnézhessem a Vészhelyzetet, bár mindegyik epizód kétszer olyan hosszú volt, mint a napi adagom. Rengeteg filmet néztünk együtt, hallgattuk a rádiót a kocsiban az iskolába, focimeccsre és balettra menet. Miután 1987-ben a szüleim (vagy talán a Jézuska) ajándékoztak nekem egy Commodore számítógépet karácsonyra több száz órát játszottam a Carmen San Diego és az Oregon Trail játékokkal általában apámmal együtt.

A házunkban megvolt a helye a médiának. Az arkansasi focimeccsen kívül nem tévéztünk, és nem hallgattunk rádiót az étkezések alatt, a médiafogyasztás pedig közös családi élmény volt, akár a vacsora, A családi étkezések alatt sokszor beszélgettünk a minket körülvevő médiáról. A szüleim mindig megkérdezték, mit gondolok a tévéműsorokról, filmekről, zenékről és számítógépes játékokról, amiket velük láttam, esetleg ritkábban egyedül és a barátokkal néztem meg. A legrégebbi ilyen beszélgetés, amire emlékszem, a Hófehérkéről szólt, amikor talán ötéves voltam. A legkínosabb beszélgetés, amire emlékszem, amikor bevallottam, hogy megnéztem a Dirty Dancinget az egyik barátnőmnél. Nyolc- vagy kilencéves voltam, és a tizenkét éven felülieknek szóló filmek szigorúan tiltva voltak számomra. A szüleim csalódottaknak tűntek, és ez önmagában rosszabb volt, mint bármilyen büntetés – bár azt hiszem, utána egy teljes hétvégén szobafogságban voltam.

Gyerekkoromban tudtam, hogy fontos megbeszélni a szüleimmel, amit hallok, látok és olvasok – amit érzek ezekkel kapcsolatban –, és amit nem nézek, nem hallgatok és amiben nem veszek részt, bár a barátaim igen.

Vacsora közben a szüleimmel beszélgettünk a körülöttünk lévő médiáról: hogy mit írtak a helyi újságok, és mit mondtak a helyi tévécsatornák a családunkról. Néha a szüleim kezdték a beszélgetést, néha én, azzal kapcsolatban, amit a reggeli újságban olvastam, vagy amit valaki az iskolában mondott nekem. Mi igaz egy leírt történetben? Mi nem igaz? Miért nem számít néha az igazság? Ezek a beszélgetések segítettek kialakítani az általános és egészséges szkepticizmusomat a médiáról. De tiszteletet is kialakított vele szemben, mert hatalmat adhat vagy vehet el az emberektől – egy újságcikk, dal, számítógépes játék vagy film segítségével. Mire középiskolás lettem, rájöttem, hogy fontos megérteni az adott riport szándékát, üzenetét vagy érdekét, legyen az akár politikai, akár profitorientált, akár valami egészen más. A reggelinél vagy vacsora közben lefolytatott beszélgetéseink megerősítették a kapcsolatomat a szüleimmel. Ha beszélhettünk a médiában látott jóról és rosszról – a családunkkal, a tévéprogramokkal vagy egy film sztorijával kapcsolatban –, akkor bármiről beszélhettünk. Más szóval: a médiáról szóló beszélgetések segítettek kialakítani egy őszinte és nyitott kapcsolatot a szüleim és köztem. Ez az őszinteség a mai napig megvan a beszélgetéseinkben.

Amiről viszont a szüleimmel nem beszéltünk gyerekkoromban, az az, hogy a média hogyan befolyásolja a magánéletet – beleértve mindenkit, még a gyerekeket is. Az állandó médiaérdeklődés jelen volt az életünkben Little Rockban, Washingtonban és ma is jelen van, tehát mindenképpen szó esett a magánéletről is. Azonban nem beszéltünk arról, hogyan teszi majd lehetővé a közösségi média és a technológia a gyerekek és felnőttek számára, hogy feladják a magánéletüket, mielőtt még teljesen megértenék azt. Hogy mit jelent a magánélet, miért fontos, mik a következményei egy olyan világnak, ahol a virtuális és valós mag ánélet nem létezik. A Facebook és Twitter gondolata még meg sem született, és nem létezett még külön online személyiség sem.

Ma sok gyerek több időt tölt médiafogyasztással, mint a szüleikkel és tanáraikkal való kommunikációval, a probléma pedig óriási. Rengeteg fiatal bánja meg középiskolás korában, amit megosztott saját magáról. Létezik kibererőszak, a videojátékok női szereplőit szélsőségesen szexuális módon mutatják be, és a gyerekek által nézett filmek és zenék felfelé kúsznak a korhatárt tekintve. (A mai filmek jóval több szexet és erőszakot tartalmaznak, mint amit az ugyanilyen kategóriájú filmek tíz vagy húsz évvel ezelőtt.)

A Szólj vissza a Facebooknak! című könyvben Jim Steyer egyszerűen és szerényen magyarázza el, hogyan küzd meg a családja ezekkel a kihívásokkal és lehetőségekkel. Azt is bemutatja, hogyan lehet a családokban úgy alakítani a hagyományos és a digitális médiafogyasztást a gyerekek életében, hogy ne irányítsa őket, és hogyan lehet segíteni nekik, hogy felelős, komoly digitális polgárokká váljanak. Szerencsére a stratégiák, amiket Jim megfogalmaz, nem ezoterikusak, hanem konkrét és gyakorlati tanácsok, ha kivitelezésük nem is mindig egyszerű a gyerekek és szülők számára.

Jimmel akkor találkoztam először, amikor elsős egyetemistaként beiratkoztam az egyik órájára. Aztán még egy órájára beiratkoztam, majd később a tanársegédje lettem, és én voltam az első könyvénél a kutatási asszisztense. Később nagy büszkeségemre csatlakozhattam a Common Sense Media csapatához, amelyet Jim alapított, hogy segítse a szülők képzését és felvértezését gyerekeik egészséges lelke, teste és fejlődése érdekében. Sok dolgot tisztelek és szeretek Jimben, de leginkább saját családja iránti elkötelezettségét, illetve az elhivatottságát, hogy a családokat segítse abban, hogy a gyerekek biztonságban és vidámságban nőjenek fel. Jim és a Common Sense Media fő célja, hogy a média támogassa a gyerekeket a  tanulásban és a fejlődésben, de ne az játssza a főszerepet az életükben. A Szólj vissza a Facebooknak! Jim legújabb vállalkozása e cél érdekében. A 21. századi szülőket és leendő szülőket (köztük remélhetőleg Marcót és engem) arra ösztönzi, hogy segítsenek a gyerekeiknek saját történetüket írni, saját filmjükben szerepelni, saját álmaikat felfedezni, és olyan emberekké felnőni, amilyenek lenni szeretnének. Függetlenül attól, hogy éppen mi a legnépszerűbb alkalmazás, Facebook-oldal, számítógépes játék, film vagy popzene.

Bevezető

Este fél hét van – ami nálunk vacsoraidő –, a vacsora az asztalon. Hívom a hétéves fiamat, Jessét, aki az utcán biciklizik. Lassan besomfordál, hatalmas vigyorral az arcán.

– Figyelj, apa – mondja –, kölcsönkérhetem az iPhone-odat vacsora után, hogy tíz percet játsszak rajta a tekés játékkal?

Felnevetek. Tudja a választ, mégis megkérdezi.

Felállok, hogy összeszedjem a többi gyereket. Carly, aki tizennégy, a nappaliban ül, és a ritmusra bólogat – zenét hallgat az iPodján. Megállok előtte, és hangosan mondom, kész a vacsora, hogy meghallja a fülhallgatón keresztül.

– Fél perc, apa – feleli Carly bólogatva. – Csak még ezt az egy számot.

Fogalmam sincs, hogy mit hallgat, és nem találom a tizenhétéves fiunkat, Kirköt, de sejtem, hol lesz. Bemegyek a nappaliba, ahol persze megtalálom. Kirk mereven bámulja a síkképernyős tévét, a kezében az X-Box-irányító, és a kedvenc videojátékával, a FIFA focival játszik.

– Kirk, kész a vacsora.

– Nem fejezhetem be a játékot, apa? – kérlel. – Csak még pár perc.

– Nem, elég volt mára a videojátékból. Letelt az egy órád. Most pedig vacsora! De utána menjünk ki baseballozni – teszem hozzá. – Szeretném látni azt az új labdát, amiről beszéltél.

Kirk felnyög, lekapcsolja a távirányítót, és miközben utánam indul az asztalhoz, morgolódik magában. A többi gyerek már az asztalnál ül. Lily is, aki most fejezte be a középiskolát.

– Helló, apa, milyen volt a napod? Elkérhetem ma este az autót? – kérdezi Lily, és berakja a zsebébe mobilját. – Láttam a Facebookon, hogy buli van, és minden barátnőm megy. – Imádnivalón rám mosolyog, ami mindig megteszi a hatását.

Feleségemmel egymásra mosolygunk. Örülünk, hogy az összes gyerek itthon van a családi vacsorán. Hetente legalább négyszer vagy ötször igyekszünk együtt vacsorázni. A telefonok és egyéb eszközök használata tilos az asztalnál, ami a szülőkre is vonatkozik. Ez egy fontos rituálé: negyvenöt perc teljesen képernyőmentes együtt töltött idő, egy olyan család életében, amit eláraszt a digitális média. Mint ahogy a legtöbb mai gyerek, Lily, Kirk, Carly és Jesse életük nagy részét digitális világban élik, a technológia az anyanyelvük. A digitális eszközök egyesülnek, egyre ügyesebbek és gyorsabbak lesznek, és a gyerekeim arra használják őket – méghozzá jóval könnyebben, mint Liz és én –, hogy kapcsolatot tartsanak, alkossanak és folyamatosan kommunikáljanak, bárhonnan, és gyakorlatilag bármilyen témában.

Hol húzzuk meg a határt szülőként? Hogyan egyensúlyozzunk a számítógépek és egyéb digitális eszközök nyilvánvaló előnyei, illetve a függőség, a figyelemzavar, az ártatlanság elvesztése és a privát szféra hiánya között? Mivel a gyerekeink digitális valósága ennyire gyorsan változik, egyáltalán honnan tudjuk, hogy minek vannak kitéve, min aggódjunk, és milyen gyakorlatias szabályokat állítsunk fel?

Számomra az új digitális technológia gyakran befogadhatatlan: úgy érzem, hogy mindig csak futok utána, annak ellenére, hogy ez a munkám: a Common Sense Media, a média és a technológia gyerekekre gyakorolt hatását vizsgáló, egyik legelismertebb amerikai szervezet alapító igazgatójaként. Minél többet beszélek országszerte az oktatási és gyermekfejlesztő szakértőkkel, hozzám hasonló szülők és tanárok százaival, annál inkább megdöbbent a szemünk előtt lezajló változások óriási mértéke, miközben rendkívül keveset beszélgetünk róla vagy próbáljuk megérteni a gyerekekre és társadalomra gyakorolt hatását.

Mi a kockázat a gyermekkorban és serdülőkorban?

Howard Gardner, a Harvard egyetem továbbképző intézményének oktatója, aki a többszörös intelligencia elméletét kifejlesztette, mindezt korszakos változásnak nevezi. A digitális média forradalmát a nyomtatás feltalálásához hasonlítja, mivel rendkívüli hatással van a kommunikációnkra, az információ megosztására, és az embertársainkkal való interakciónkra. Nehéz elhinni, hogy a szülők számára a legnagyobb technológiai kihívás 1990-ben a gyerekek vonalas telefonhasználatának ellenőrzése volt. Elképesztően megváltoztak a dolgok, ami a gyerekeink társas, érzelmi és értelmi fejlődését is alapvetően érinti. Időnként úgy tűnik, mintha egy hatalmas, spontán társadalmi kísérlet alanyai lennének, és ennek a kísérletnek nagy jelentősége van a gyermekkorról, tanulásról és emberi kapcsolatokról kialakított elveinkre nézve. Szülőként és pedagógusként kapcsolatot kell teremtenünk ezzel az új valósággal, egészséges mértékben és felelősen befolyásolnunk kell, ahogy a gyerekeinket is.

Mindenesetre tény az, hogy a gyerekek születésüktől fogva belemerülnek ebbe a szép új világba. Amikor a szülők édes kis fotókat töltenek fel a kisbabákról imádni való ruhákban és pózokban, akkor létrehozzák a gyerekek digitális lábnyomának első körvonalait. A gyerekek több mint 90 százalékának kétéves korára már van internetes múltja, és sokan közülük tudják, hogyan lehet fotózni vagy a szüleik okostelefonján rajzfilmeket nézni. Sok gyerek ötévesen már tud gépelni a számítógépen, le tud tölteni játékokat, és játszani tud velük a mobiltelefonon és a tableten. Pontosan emlékszem arra a napra, amikor a lányom, Carly hatévesen először „guglizott”.

Hét–nyolc évesen néhány gyereknek saját mobiltelefonja van, és virtuális világban játszik, vagy képernyőt néz, amikor együtt van a többi gyerekkel. Tíz-tizenegy évesen le- és feltöltenek webes tartalmakat, online játékokkal, például a World of Warcrafttal játszanak, és könyörögnek az okostelefonokért és a Facebook-profilért. Tizenkét vagy tizenhárom éves korban a legtöbb gyereknek már van Facebook-profilja, a szülők beleegyezésével vagy anélkül. Az eszközöket az iskolában is használják, SMS-t küldenek vagy a Facebookon üzennek a barátaiknak, ahelyett hogy szóban beszélnének. A gyerekek interneteznek otthon, a barátaiknál, a könyvtárban és a buszon. Mire tinédzserek lesznek, otthonosan mozognak a virtuális világban – online és offline identitással, speciális szóhasználattal, társadalmi szabályokkal és kapcsolatokkal –, rendszerint felnőtt felügyelete nélkül. Láthatatlan közönség előtt szerepelnek, alkotnak és pózolnak, és gyakran nincsenek tudatában annak, hogy bár változnak és fejlődnek, online tévedéseik és személyes bejegyzéseik lehet, hogy maradandóak. Nem létezik „törlés” gomb, és a fiatalon elkövetett hibák következménye elképesztően fájdalmas lehet.

Az elmúlt öt év során tanúja voltam, hogyan formálják át a közösségi hálózatok, különösen a Facebook a hallgatóim életét a Stanford Egyetemen, ahol polgárjogot és gyermekügyet oktatok. A technológia szó szerint megváltoztatta, ahogy egymáshoz viszonyulunk, ahogy randizunk, és ahogy a világnak prezentáljuk magunkat. Érdekes módon nemrég megkérdeztem az egyik csoportomat a Facebookról, és a hallgatók több mint fele azt mondta, hogy bárcsak ne létezne. Sokan azt mondták, nem szeretik, hogy annyi időt elvesz, és hogy hatással van kapcsolataikra a barátaikkal és ismerőseikkel. Sokan említették, hogy a Facebook csökkenti a személyes kapcsolatok minőségét és mélységét, és gyengíti alapvető kommunikációs készségeiket. De természetesen muszáj facebookozni, tették hozzá, mert mindenki fent van rajta.

A Facebookot, a világ legnagyobb közösségi hálózatát Mark Zuckerberg és harvardi barátja, Eduardo Saverin alapították 2004-ben. Első körben közösségi hálózati eszköz volt, kizárólag a harvardi diákok számára, de gyorsan elterjedt a többi elitegyetemen – a Stanfordon, a Yale-en és a Columbián is. Röviddel ezután a Facebook több száz főiskolát vett fel a rendszerbe Egyesült Államok-szerte, megmutatva ezzel az internet, és ezen belül a közösségi hálózatok rendkívüli, vírusszerűen terjedő tulajdonságát. 2005-ben a Facebook megnyitotta oldalát a középiskolások előtt is, és a következő évben boldogan fogadta be az egyre nagyobb számú felnőtt felhasználót is.

A többi közösségi hálózati portálhoz hasonlóan a Facebook is összekapcsolt személyes profilok rendszereként működik. A profil gyakorlatilag egy könnyen személyre szabható saját weboldal – még a számítógépes analfabéták is tudnak profilképet választani, fotókat, státuszfrissítést és tartalmat feltölteni. Emellett a Facebook-felhasználók megjegyzéseket fűzhetnek egymás fotóihoz, megnyomhatják a „tetszik” gombot egy-egy kép vagy tartalom alatt, hogy elektronikusan kifejezzék egyetértésüket. A problémák akkor kezdődnek, ha az érzékeny fiatalok a „tetszik” vagy „lájk” száma alapján ítélik meg magukat, vagy ha gonosz, kegyetlen vagy gyűlölködő megjegyzéseket tesznek a fotókra, ami gyakran megesik.

Én úgy gondolom, hogy a közösségi hálózatok, mint a Facebook vagy a Google+ nagyszerű módjai a régi és új barátokkal való kapcsolattartásnak. Sokkal többet tudok például a régi középiskolás haverjaim életéről most, hogy sokan felvették velem a kapcsolatot a Facebookon. Azt is láttam, hogy a LinkedIn nagyszerű forrása a szakmai kapcsolatoknak a barátok és kollégák számára, akik arra használják, hogy a munkatársakat elérjék, munkalehetőségeket keressenek, vagy állásinterjúkra toborozzanak jelölteket. A Craigslisttel együtt a LinkedIn segítette a munkaerő-felvétel forradalmasítását.

De az igazság az, hogy a gyerekek máshogy használják a közösségi portálokat, mint a felnőttek – méghozzá olyan módon, ami ártalmas és egészségtelen is lehet. A tizennyolcéves lányom, Lily például a szemét forgatja, amikor a felnőttek a Facebookon szerzett pozitív közösségi tapasztalataikról beszélgetnek. „Amikor mi felmegyünk a Facebookra, az egy teljesen más tapasztalat, te el sem tudod képzelni”, magyarázza Lily. Ahelyett, hogy a Facebookot és más közösségi portálokat arra használnának, hogy erősítsék a személyes kapcsolataikat, szerinte sokan, különösen a tizenévesek, a valódi kapcsolatok helyett használják. A bejegyzések és SMS-ek gyors, hatékony és rideg módjai a kommunikációnak, különösen, ha nem kell figyelni az arckifejezések és a hangszín érzelmi árnyalataira. De az elektronikus kommunikáció új formái kegyetlenek és kártékonyak lehetnek, és az anonim online közösségek azonnal felerősítik a durvaság, pletyka és társadalmi kirekesztés hatását és fájdalmas mivoltát.

Egy tizenöt éves lány egy hozzánk közeli iskolából öngyilkos lett, miután a Facebookon meglátta, hogy nem hívták meg egy pizsamapartira. Ez egy tragikus és szélsőséges eset, de a gyerekek mindenütt, minden nap tanúi vagy elszenvedői a virtuális zaklatásnak. Az olyan népszerű alkalmazások, mint a Honesty Box, amivel a felhasználók névtelen, lenyomozhatatlan üzeneteket írhatnak, azt eredményezi, hogy bárkinek bármit elküldhetnek, mindegy, mennyire bántó vagy hamis. Más népszerű alkalmazások, például a Compare People, arra ösztönzik a fiatalokat, hogy egy tucat kényes kategóriában – például leghelyesebb, legszexisebb, legokosabb – összehasonlítsák és rangsorolják egymást a közösségi hálózatukban. A tinik pedig hatalmas ismeretségi listát gyűjtenek a Facebookon, illetve a Twitteren, hogy felmérjék és összehasonlítsák népszerűségüket. Abban az életszakaszban, ahol a kortársak elfogadása létfontosságú, az önértékelés pedig törékeny, ezekkel a személytelen digitális eszközökkel gyakran visszaélnek, amely milliók számára káros, néha tragikus következményekkel jár.

2007 óta próbálom megtalálni a nyitját annak, hogy a Facebook mit jelent valójában a gyerekek és a teljes társadalmunk számára, azóta, hogy találkoztam Mark Zuckerberggel egy Google-konferencián. Ma a Facebook a közösségi hálózatok mázsás gorillája, ami világszerte közel egymilliárd felhasználót birtokol, a hat évvel ezelőtti néhány millióhoz képest. A Facebook a leggyakrabban látogatott weboldal az Egyesült Államokban, megelőzve a Google-t, és szó szerint forradalmasítja a fiatalok kommunikációjának, kapcsolatépítésének és önkifejezésének módját, miközben szinte semmilyen alapos elemzés nem készült a hatásairól. Ha a Facebook egy ország lenne, akkor a világ harmadik legnépesebb állama lenne, csupán Kína és India előzné meg. Ahogyan ezt a két feltörekvő államot, a Facebook növekedését és erejét is figyelmen kívül hagyjuk – nagy kockázatot vállalva ezzel.

Ennek a könyvnek két okból adtam a Szólj vissza a Facebooknak! címet. Először is, a Facebook számomra a digitális forradalomnak a gyerekekre és tizenévesekre gyakorolt befolyásának legerőteljesebb jelképe. Másodszor: a könyv írása során sok szülő és tanár mondta el nekem, milyen tehetetlennek érzik magukat a Facebookkal és a nonstop digitális valósággal szembeni küzdelemben. Elszigeteltnek érzik magukat problémájukkal, hogy a közösségi hálózatok befolyásolják a gyerekeik énképét és másokkal való viszonyát, és tehetetlenül állnak vele szemben. A változás tempója egyszerűen olyan gyors, hogy nem lehetett előre látni, a hatás pedig elsöprő.

De a szülőknek joguk – és valóban kötelességük is – hogy felemeljék a hangjukat, és hogy meghallgassák őket. Joguk és felelősségük, hogy ellenőrzés alatt tartsák a gyerekek nevelését és az új technológiai platformokat, amelyek ekkora szerepet játszanak gyerekeik életében. Azért írtam ezt a könyvet, hogy tudást adjak elsősorban a szülők, másodsorban a tanárok és a fiatalok kezébe. A könyv célja, hogy alapvető tájékoztatást adjon, aminek segítségével a szülők felzárkózhatnak, és befolyásolhatják a saját gyerekeikre és szélesebb környezetükre gyakorolt hatásokat. A szülői nevelés valóban hatással van a gyerekek életére – a felvilágosult, józan nevelés pedig létfontosságú ebben az új, szédítő digitális korszakban.

A probléma természetesen jóval nagyobb, mint csupán a Facebook és a többi közösségi hálózat. Világszerte jelenleg körülbelül kétmilliárd internetező van, és több mint ötmilliárd embernek van mobiltelefonja. Az ilyen szintű elektronikus kapcsolódás hordereje egyszerűen elképesztő. Egy friss Nielsen-tanulmány szerint egy átlagos tizenhárom-tizenhétéves fiatal havonta 3339 üzenetet vált, ami napi 111{1}. De a fiatalok a mobilt nem csak üzenetküldésre vagy ritkábban hívásra használják, hanem zenehallgatásra, videó készítésére, fotózásra és a fotók megosztására, illetve internetezésre. Persze a számítógépen írják a házi feladatot, de emellett kapcsolattartásra, videómegosztásra, filmek vágására és zeneírásra is használják. Nem csak tévéznek és az iPodot hallgatják, nem csak videojátékokat játszanak, hanem egy olyan virtuális univerzumban élnek, amely formálja a világukat, kormányozza az elvárásaikat, irányítja a viselkedésüket, érdeklődésüket, döntéseiket és értékrendjüket.

Akár tetszik, akár nem, a gyerekek és tizenévesek ma sokkal több időt töltenek a médiával és technológiával, mint a családjukkal vagy az iskolával: átlagosan közel napi nyolc órát (vagy majdnem tizenegyet, a párhuzamos tevékenységeket is beleértve), ami több idő, mint amit bármilyen más tevékenységre fordítanak{2}. Milyen tényeket sajátítanak el az életről, kinek az üzenetét hallgatják meg? Mit látnak, és mit tanulnak? Vajon mit tudunk mindennek a fejlődésükre, közösségi és érzelmi életükre gyakorolt hatásáról?

Gyerekeink internetes, mobilos és technológiai tevékenységeit „digitális életnek” is tekinthetjük, de számukra az online közösségi hálózati világ az élet. Ez kibillenti és helyettesíti a valódi, fizikai interakciót és kommunikációt, amely mindig is az emberi élet középpontja volt. Nemrég egy helyiségben voltam három tizenkét éves lánnyal, akik a kanapén ültek, csupán néhány centiméterre egymástól. Annak ellenére, hogy beszélgetést folytattak, nem szóltak egymáshoz – üzeneteket küldtek. Nem néztek egymás szemébe, és nem látták egymás arckifejezését vagy testbeszédét. Ehelyett az okostelefonjaikat bámulták, és villámgyorsan gépelve digitális üzeneteket küldtek egymásnak. Az eltávolodás a személyes kommunikációtól a digitális felé egy rendkívüli változás, és még nem jutottunk el addig, hogy megértsük vagy kutatást végezzünk arról, milyen óriási hatása van a gyerekeinkre és a társadalomra.

Félreértés ne essék: ez a hatalmas változás fénysebességgel történik. Amikor a legtöbben még tizenévesek és huszonévesek voltunk, nem osztottuk meg privát életünk részleteit hatalmas, láthatatlan, online közösséggel. Nem vonta el a figyelmünket és nem szakított félbe minket egy-egy üzenet a tanórán, a házi feladat vagy a személyes beszélgetés közben. Ha volt is számítógépünk, az általában egy asztalhoz volt kötve, fizikailag korlátozott volt, és nem jött velünk mindenhová, mint ahogy most a mobiltelefonok – zsebméretű számítógépek – formájában, amikkel a gyerekek bárhol hozzáférnek az internethez. A szüleink egy bizonyos mértékig meg tudtak védeni minket úgy, hogy korlátozták a hozzáférésünket – mint ahogy a gyerekeket távol tartjuk a medence mély részétől, amíg nem tudnak jól úszni. De most a digitális média és technológia mindenütt jelen van: még a Mount Everesten is van 3G szolgáltatás. A mobiltelefonok lehetővé teszik, hogy a fiatalok felmenjenek az internetre és bárhonnan, bármikor bármit megnézzenek – gyakran a szüleik tudomása vagy felügyelete nélkül. Ahelyett, hogy a medence biztonságos részén maradnának, a mai fiatalok úsznak az információ és média hatalmas óceánjában. Mivel nem tudjuk mindig távol tartani őket a veszélyes vizektől, még fontosabb, hogy átadjuk nekik azokat a készségeket, amikkel navigálhatnak, játszhatnak, biztonságosan kalandozhatnak, és a felszínen maradhatnak.

A fiatalok és a digitális média

Az új digitális valóság kockázatai, amelyeket együttesen KAP-nak rövidítek: a kapcsolatok, az addikció-figyelemzavar és a privát szféra. Ez a három összefüggő terület alapvetően befolyásolja a gyermekkort és mindannyiunk életét. A problémákat a következő fejezetek során részletesen is megvizsgáljuk, de most röviden összegzem őket.

Kapcsolatok

Az új digitális média megváltoztatja az egymáshoz fűződő baráti és családi viszonyaink jellegét, amely átformálja az emberi kapcsolatok tapasztalatát. A technológia egy új típusú intimitást alakít ki.

Gondoljuk végig: a múlt héten hányszor láttunk fiatalokat vagy felnőtteket mobiltelefonra ragadni, a kanapén ülve laptopra, iPadre vagy képernyőre bámulni? Az emberek láthatóan órákig figyelnek egy eszközre vagy monitorra, és nem figyelnek a fontos, személyes kapcsolatokra és érzelmi jelzésekre. A szülők gyakran feldühítik a gyerekeiket azzal, hogy nem figyelnek oda rájuk igazán, és fordítva. Ez nálunk is előfordul. A vezető nevelési szakértők, köztük Sherry Turkle, a MIT (Massachusets Institute of Technology) tudományos és technológiai közösségi tanulmányok professzora szerint a digitális média befolyásolja azt a képességünket, hogy teljes mértékben és zavaró tényezők nélkül figyelni tudjunk egymásra és a saját gondolatainkra. A technológia uralta életünkben a technológiamentes pihenőidő hiánya zavart kelt a kapcsolatainkban, és jelentős érzelmi stresszt jelent gyerekek és szülők milliói számára.

Tanúi vagyunk a káros, romboló viselkedési formáknak is, például a kibererőszaknak, amelyet az új digitális platformok támogatnak. Sokkal könnyebb egy másik számára valóban bántó dolgot mondani vagy tenni a következmények mérlegelése nélkül, ha ez csupán néhány mozdulat a számítógépen vagy a mobilon.

Addikció-figyelemzavar

A figyelemzavarral kapcsolatos problémák szintén óriási jelentőségűek a pedagógusok és pszichológusok számára. Sok szakértő és szülő aggódik, hogy a fiatalok egyre kevésbé tudnak figyelni a digitális média figyelemelterelő környezetében. Néhányan úgy gondolják, hogy ezek a digitális eszközök egy egész generációnyi figyelem- és koncentrációzavaros fiatalt hoznak létre. A vezető gyermekorvosok, agykutatók és gyermek-egészségügyi szakértők, köztük a University of Washington egyeteméről dr. Dimitri Christakis megjegyzik, hogy a figyelemdeficit és hiperaktivitás-zavar (ADHD) – amelyet a szórakozottság, ösztönösség és túlzott aktivitás jellemez – tízszer gyakoribbá vált a gyerekek körében az elmúlt három évtized során, és ezt a felfutást a fejlődő agyat túlstimuláló digitális médiának tulajdonítják.

Aggasztó azt látni, hogy a gyerekeink próbálnak a házi feladatra koncentrálni, miközben percenként bejövő SMS-ek, Facebook-értesítések és üzenetek érkeznek. Még az elitegyetemeken, például a Stanfordon is látható az állandó figyelemelterelés hatása az órákon. Sok diákom rendszeresen ellenőrizte az e-mailjét és a Facebookját az órák alatt, amíg ki nem tiltottam a laptopokat az előadásokról. A diákjaim közül sokan kevésbé tudnak koncentrálni, szépen írni, koherensen gondolkozni és információt feldolgozni, mint alig néhány évvel ezelőtt. Minden évben úgy tűnik, felszínesebb és rövidebb a figyelmük, és gyengébb a memóriájuk. Ennek oka David Meyer, a Michigani Egyetem kognitív és percepciós programjának pszichológus professzora szerint az, hogy a párhuzamos feladatvégzés egyfajta „mentális kiégést” okoz. Az agynak nincsen elegendő energiája több feladat elvégzésére, ezért alacsony fokozatra kapcsol és csökken a teljesítménye.

A digitális média addiktív is lehet, amit személyesen is megtapasztaltam a fiammal, Kirkkel kapcsolatban. Ha megengednénk, akkor Kirk valószínűleg végeláthatatlan órákat töltene erőszakos videojátékokkal, például a Call of Dutyval vagy az Assassin’s Creeddel, agyatlan zombiként ülve az Xbox, a számítógép vagy a képernyő előtt, miközben az ellenség fejét lövi egy brutálisan véres virtuális világban. Ha pedig nem ezt csinálná, akkor szívesen töltene órákat a barátaival a Facebookon, ahelyett hogy találkozna velük, kimenne baseballozni, vagy biciklizne a környéken. Nagyon sokszor kellett elé állnom, eltakarva a képernyőt, hogy Kirk végre rám figyeljen.

Hozzá kell tennem, hogy Kirk tizenhétéves, nagyon okos és eredményes sportoló. De Kirk számára, mint sok más fiatal számára is, a videojátékok és a közösségi hálózatok többet jelentenek puszta időtöltésnél: kényszeres tevékenység, kimerítő adrenalinlöket, ami gyakran kiszorítja a normális életmód többi részét. A fiatalok nem csak az idejüket pazarolják, hanem máshonnan veszik el időt – a házi feladattól, a valódi élettől, a szabadban mozgástól, a fizikai tevékenységtől, a barátaikkal való értelmes kommunikációtól és együttléttől.

Feleségemmel, Lizzel úgy birkózunk meg ezekkel a problémákkal, hogy szigorúan határt szabunk a számítógépes játékoknak, a facebookozásnak, mobilozásnak és a többi digitális eszköz használatának. Ez viszont állandó csatatér, különösen hogy Kirk már idősebb tizenéves, és egyre függetlenebb. A családunk nem immúnis ezekre a kihívásokra, bár én azzal töltöm a munkanapom, hogy a videojáték-gyártókat felelősségre vonjam a szélsőségesen erőszakos és rendkívül szexuális tartalmú játékok gyerekeknek való árusításáért, és a Facebookot valamint a többi technológiai gigászt rávegyem arra, hogy felelősségteljesebben viselkedjen a fiatalokkal, különösen a privát szféra egyre komolyabb problémáival kapcsolatban.

Privát szféra

A privát szféra különösen jelentős és érzékeny probléma. Az online üzenetváltásokat – bár a fiatalok azt gondolják, hogy csupán közeli barátok között zajlanak – könnyen lehet, hogy jóval többen látják. Mivel a fiatalok nem mindig fontolják meg az önfeltárást, gyakran túl sokat osztanak meg, és kínos digitális lábnyomokat hagynak, ami később ronthatja a megítélésüket. A privát szféra normáinak az elmúlt évek során bekövetkezett, valószínűleg alapvetőnek nevezhető változását nem lehet eléggé hangsúlyozni. A legelismertebb nevelési szakértők is felteszik a kérdést: mi marad az intimitásból a privát szféra megszűnésével? Milyen következményekkel jár ez, hogyan hat az egészséges identitás kialakulására az, hogy ennyi minden játszódik le egy nyilvános technológiai platformon, ahol hatalmas társadalmi nyomásra idealizált képet kell mutatni? Ebben a digitális tükörteremben, ahol minden tevékenység és megjegyzés azért születik, hogy valamilyen reakciót váltson ki, az önértékelés, a nárcizmus, a szorongás és a szavahihetőség rendkívül fontos kérdések a sebezhető gyerekek és tizenévesek számára. A digitális privát szférának nincsenek egyértelmű határai, emiatt több millió fiatal és felnőtt kerül szembe egy olyan világgal, ahol a bántó bejegyzések és képek örökké megmaradnak, és nincsen második esély a kínos hibák törlésére. Ha figyelembe vesszük a kiberzaklatás és szexuális tartalmú üzenetek nagyon is valós veszélyét, egyértelmű, hogy a tizenéveseknek meg kell tanulniuk az önreflexiót az önfeltárás előtt.

A fiatalok privát szféráját a reklámcégek és a marketingesek is megsértik, akik most már rutinosan célozzák őket nem kívánt hirdetésekkel és privát üzenetekkel, amelyeket online profiljukhoz igazítanak. Emellett több weboldal, például a Foursquare vagy a Loopt, megjeleníti a pontos földrajzi helyzetüket – például hogy melyik üzletben vagy kávézóban vannak – anélkül, hogy a fiatalok ezzel tisztában lennének vagy engedélyeznék. Engem három tizenéves gyerek apjaként nagyon aggasztanak a helymeghatározó alkalmazások. Ez nem egy olyan jelentéktelen dolog, amelyet a társadalom bármilyen nyilvános vita illetve a privát szférát szabályozó új törvények nélkül megengedhet.

Sajnos a mai vadnyugati digitális médiakörnyezetben a jelenlegi privát szférára vonatkozó törvényeink és felügyeletünk teljesen idejétmúlt. A gyermekeket védő, a privát szférára vonatkozó legutóbbi rendelet 1998-ban született, az internet középkorában. Amikor legutóbb komolyabban megvizsgáltuk a privát szférára vonatkozó amerikai törvényeket, a Facebook alapítója, Mark Zuckerberg még általános iskolás volt, a YouTube, a chat és a Twitter még nem létezett. Manapság, amikor szó szerint bármit posztolhatunk és mondhatunk magunkról vagy másokról – gyakran anonim módon, és számos esetben engedély nélkül –, a privát szféra egész koncepciója átalakult, aminek jelentős, hosszú távú következményei vannak a jövőre nézve.

Mint a társadalom tagjai, nem vonhatjuk meg a vállunkat némán, miközben a Szilícium-völgy cégei tovább száguldanak, újabb és újabb termékeket vezetnek be a privát szféra rovására, saját hasznukat lesve. Rendkívül kevés kutatás, vagy jelentős, racionális eszmecsere mellett az önjelölt IT-guruk, akik megrekedtek a hatékony adathalmozásnál, úgy tesznek, mintha a régóta életben lévő magánéleti normák már nem lennének érvényesek az átlagemberekre és az átlagcsaládokra. „Ezzel szembe kell nézned, haver”, ez a reakciójuk.

A magánélet szelleme kiszabadult a palackból, de a vita még csak most kezdődik, a következmények pedig mélyre hatóak a fiatalok számára. Ennek a tétje túl nagy, a hatása pedig túlságosan összetett ahhoz, hogy ölbe tett kézzel tovább üljünk. A magánélet olyan ügy, ami mindannyiunkat érint, különösen a gyerekeket és a tizenéveseket, ezért mindenkinek tudomást kell szereznie róla, és aktívan fel kell lépnie a védelmében.

Új valóság a családok számára

Neil Postman 1985-ös a televízióról szóló gondolatébresztő könyvében a gyermekkort „feltárt titkok sorozatának” nevezte. Régebben a gyerekek biztonságosan el voltak zárva az olyan dolgoktól, amiket még nem érthettek. Ezt az ártatlanságot az emberek régebben felbecsülhetetlennek, a gyermekkor és a fejlődés lényeges részének tartották. Ma viszont, amikor a gyerekeinket korlátlanul bombázzák az üzenetek minden irányból – a Facebookról, a mobiltelefonokról, a játékokból, a reklámokból, az internetről, tévéből és filmekből –, a kapuőrzés különösen nehéz, a nagyobb gyerekeknél pedig csaknem lehetetlen. Az információ egyszerűen megelőzi a kontrollt, és nem vagyunk képesek arra, hogy ellenőrizzük a gyerekeink számára elérhető tudást.

A szülőket és a tanárokat sokkolhatja az információhoz és a képekhez való könnyű és korlátlan hozzáférés. Találkoztam egy apával, aki elmesélt egy kellemetlen esetet, ami tizenegy éves lányával történt. Megkérte a lányát, hogy nézzen meg neki valamit az interneten. A kislány néhány perc múlva felkiáltott: „Úristen, apa, nézd!” Véletlenül ráklikkelt egy pornóoldalra, és a képernyőn olyan bizarr szexfotók jelentek meg, amilyeneket még a negyvenéves apa sem látott. „Mit lehet csinálni, ha ilyesmi történik?”, kérdezte tőlem az apa. „Hogyan védjem meg a gyerekemet a túl korai, túl sok információtól?”

Szülőként ösztönösen védjük a gyerekeinket, és szabályozzuk a környezetüket, amit a digitális technológia viszont csaknem ellehetetlenít. Ez a mai valóság. Ezt nem tudjuk megváltoztatni, és nem tudunk visszalépni az időben. De segíthetünk, és segítenünk kell a gyerekeinknek az új környezetben való biztonságos tájékozódásban, hogy ne vesszenek el és ne sérüljenek. Meg kell tanítanunk nekik megérteni a médiaüzeneteket, megmutatni, hogyan használják felelősen és produktívan a kezük ügyében lévő technológiát. Nem tudjuk teljesen megvédeni őket az összes képtől és üzenettől, amivel találkoznak, tehát létfontosságú olyan eszközöket és értékeket adni nekik, amelyek segítségével sikeresen válogathatnak, és józan, helyes ítéletet hozhatnak. Korlátozhatjuk a hozzáférésüket a hagyományos és digitális médiához, különösen, míg kicsik. Segíthetünk nekik a médiaüzenetek és tartalmak feldolgozásában és megértésében. Emellett a médiát és technológiát építő módon használhatjuk otthon és az iskolákban. Így a gyerekek a legtöbbet tudják kihozni a rendkívüli kreatív és tanulási lehetőségekből, amelyeket a technológia lehetővé tesz.

Ugyanilyen fontos, hogy össze kell fognunk szülőként és állampolgárként, és meg kell vitatnunk a digitális technológia szélesebb körű hatásait, ahelyett, hogy tétlenül néznénk, ahogy megváltoztatja az életünket. Meg kell vizsgálnunk a Facebook és más közösségi weboldalak hatását a fiatalok kommunikációjára és egymással való kapcsolatára. Követelnünk kell az addikció és a figyelemzavar témájában való kutatások támogatását, amelyek a digitális média folyamatos használatához és túlzott használatához kapcsolódnak. Emellett pedig új törvényeket kell hoznunk a magánéletre vonatkozóan, hogy visszaállítsuk a privát szféra rendkívül fontos elvét a saját életünkben és a fiatalok életében.

Buktatók és lehetőségek

Miközben a média és a technológia szédítő iramban fejlődik, egy sor új veszélyt és lehetőséget hoz létre. Ahogy már említettem, a digitális technológia fenyegeti a kapcsolatok minőségét, figyelemzavart és függőséget okozhat, és behatolhat a gyerekek privát szférájába. A jó oldala, hogy figyelemreméltó új lehetőségek nyílnak a kreativitás, együttműködés és összeköttetés terén. A gyerekek szó szerint egy gombnyomásra vannak a világtól. Az iskolában rákereshetnek és olvashatnak gyakorlatilag bármiről, ami érdekli őket. Egy hatodikos fiú, akit ismerek, például YouTube-on oktatóvideókat nézve megtanult szólógitározni. Köszönhetően a digitális médiának, a fiataloknak számtalan módja nyílik megosztani a tehetségüket és szenvedélyüket. Az az együttműködési képesség, amit a közösségi weboldalakon szereznek, amikor közös érdeklődésű közösségeket hoznak létre, hasznukra válhat bármely életkorban – feltéve, ha okosan használják. Az új technológia az oktatást is jó irányba tereli: izgalmas, közérthető anyagot biztosít a tananyagok oktatásához és gazdagításához, fotókkal, videókkal és lenyűgöző technológiával. Egy bizonyos értelemben a fiataloknak minden eddiginél több lehetőségük nyílik a tanulásra, kreativitásra, kifejezésre és interakcióra. A 21. századi oktatás lehetőségei lélegzetelállítóak, és ez a Common Sense Media munkájának középpontja.

A gyerekek nem változtak: még mindig kutatják és felfedezik önmagukat, mint ahogy mi is tettük gyerekkorunkban. Még mindig törekednek az elfogadásra, és kísérleteznek a kockázatos dolgokkal. Ami viszont megváltozott, hogy most már állandó nyoma van a kísérletezésüknek, olyan következményekkel, amiket senki nem tud megjósolni, és senki nem tud hatékonyan ellenőrizni.

A nevelés nem változott

A szülők számára ez az új világ nyomasztónak tűnhet. Sok gyerek jobban érti és használja az új eszközöket és platformokat, mint mi, de a technológiai képességeik viszont gyakran túlmutatnak érzelmi érettségükön és ítélőképességükön. Az információhoz és emberekhez való korlátlan hozzáférés korban nem megfelelő kapcsolatokhoz, illetve helytelen kommunikációhoz vezethet. Szülőként a mi felelősségünk, hogy segítsünk a gyerekeinknek, hogy helyesen döntsenek. Nem tudjuk megvédeni őket minden lehetséges veszélytől, de segíthetünk nekik azzal, hogy ítélőképességgel és kritikus gondolkodással nőnek fel, és felelős és biztonságos digitális felhasználókként megvédik magukat.

A 21. századi környezetben a legtöbb szülő rájön, hogy most már ugyanolyan fontos, hogy a gyerekeik felelősen tudják használni a digitális médiát, mint a hagyományos készségek, az olvasás és írás elsajátítása. A kutatások szerint egyértelmű, hogy a