Kertvárosi pletyka

Második kiadás

Ruby Saw

Ruby Saw

Kertvárosi pletyka

Második kiadás

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Pixabay

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-068-5

ISBN Mobi: 978-963-586-069-2

Book Dreams Kiadó

2022

Ruby Saw

Kertvárosi pletyka
Második kiadás

,,Volt benne minden, ami egy jó sztorihoz kell. Sokat nevettem és izgultam a könyv olvasása közben.”
SZaBisa Books

,,Nagyon tetszett a regényen uralkodó bizonytalanság és feszültség.”
Heniko Sakka

,,A történet minden, csak nem kiszámítható, tudni akartam, hogy mi is áll a háttérben, mi is történik igazából. Nem kicsit ledöbbentem és egyben izgultam is a kedvenceimért.”
Let’s Read a Book

,,Ebben a könyvben minden volt, amit szeretek. Akció, romantika, cselszövés és mondanivaló.”
Stella Cohen

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

30 Seconds To Mars - City Of Angels (Hardwell Remix)

30 Seconds To Mars - The Kill (Dimatik Remix)

Alan Walker - Faded (Jayden Bloch Bootleg)

Armin Van Buuren Ft. Jacqueline Goavert - Never Say Never (Alex Gaudino Remix)

BT - The Emergency

Lucky Luke - DRÜG (feat. Emie)

Lucky Luke - Make Ü Mine (feat. Austuzhe)

Lucky Luke - Wonderwall

TroyBoi - High (feat. YAS)

Twenty One Pilots - Stressed Out

Unlike Pluto - Death In Paradise

Unlike Pluto - Dollar For Your Sadness

Unlike Pluto - No Scrubs ft. Joanna Jones

Unlike Pluto - Riptide

Unlike Pluto - Villain Of My Own Story

V.F.M.style - Saladin

„Életed minden küzdelme hozzájárult ahhoz, ami Te most vagy. Légy hálás a nehéz időkért, ezek ugyanis csak erősebbé tettek Téged.”

Keanu Reeves

Prológus

Sosem gondoltam, hogy ilyen velem is történhet. Annyi mindent lát az ember a tévében, de mindig csak legyint, hogy hála istennek, ilyen velem sosem fog megtörténni. Nos, ezt sajnos nem mi döntjük el, hogy mit hoz a sors.

Nem éltem gondtalanul, sőt, ami azt illeti, elég viszontagságos lett az életem onnantól, hogy az apám elindult a lejtőn. Kifordultam önmagamból, és nem volt férfi a családban, aki visszafogjon. Édesanyámnak pedig volt elég baja, nem tudott száz százalékosan rám figyelni. Ő a legerősebb nő, akit ismerek, őt kellett volna példaként követnem, de én csak a saját fejem után mentem. Lázadtam. Mi ellen? Fogalmam sincs, de húztam egy sötét falat a valódi személyiségem elé, hogy ne érhessen több fájdalom. Csúnyán beszéltem, és olyan dolgokat tettem, úgy viselkedtem, amire egyáltalán nem vagyok büszke. Megbolondultam.

Azt hittem, a költözés új esély lesz majd, de nem mind arany, ami fénylik, mondják. Nos, ez így is van, ám a történet talán mégis végződhet happy enddel…

1. fejezet

Válás... Minden normális gyerek krokodilkönnyeket hullajt, ha a szülei elválnak. Én vettem egy nagy levegőt, és igyekeztem pozitívvá tenni az addig borzalmasan aszociális viselkedésemet. Volt idő, hogy azt kívántam: bárcsak meghalna. Egy vétlen mozdulat, egy figyelmetlen sofőr. Igaz, általában buszra gondoltam. Olyan mértékű gázolásra, ami után a fogai alapján kell majd azonosítani. Nem, nem! Egy ujjal sem nyúlt hozzám az apám. Lelkileg terrorizált azzal, hogy bántotta azt, aki engem a világra hozott. Tehetetlen voltam, de mégis támogattam az anyámat, hogy megtegye azt a lépést, ami neki a legjobb. Megtette. De miután bezárt egy olyan ajtót, ahol csak fájdalom és kétségbeesés éri, kinyitott egy olyat, ahol minden gonoszság tanyázik. Cordelia Hemingway házának ajtaja volt ez. Az apám is gonosz ember, de ez a nő maga volt az ördög!

***

Volt idő, amikor a szüleim boldogok voltak, sőt, ez az időszak nagyon sokáig tartott. Amikor az édesapámat kirúgták a munkahelyéről, akkor kezdődött minden. Szoftvertervező volt egy neves cégnél. Egyből, az egyetem után került oda, így biztosra vette, hogy onnan fog nyugdíjba menni, ám jött egy nagyobb leépítés, és közölték Peter Westonnal, hogy többé már nincs helye a Samuel’s Corporationnél. Kudarcként élte ezt meg. Tudta jól, hogy ezzel a munkával biztosította a megélhetésünket. Édesanyám is jól keresett – ápoló volt a new york-i kórház sebészetén –, de nem olyan jól, mint az apám. Onnantól az ő vállára nehezedett minden. Apa nagyon igyekezett állást találni, de nem igazán fogadta őt kegyeibe Fortuna. Otthoni munkákat vállalt, aztán jött a mélyrepülés: alkoholhoz nyúlt.

Olyan mély lelkiterrorba taszította ezzel édesanyámat, ami rám is kihatott. Egyetlen egyszer ütötte meg. Csak egyszer, de ez bőven elég volt ahhoz, hogy egy életre megutáljam. Másból sem álltak ki a napjaim, csak abból, hogy győzködtem anyát, lépjen, mert ez így nem élet. Persze ő a történtek után sem zárkózott el senkitől, közvetlen és életvidám maradt, amíg haza nem ért. Azután pedig magába roskadt. Én sem tudtam úgy odafigyelni az egyetemi tanulmányaimra, ahogy kellett volna. És én el akartam húzni a környékről. Történelmet-kulturális antropológiát tanultam. Régésznek készültem. Tudom, vicces, de Amerika rengeteg leletet rejt, és mindez sok utazással is jár. Nem mellesleg érdekelt, milyen népek éltek előttünk. A másik pedig, hogy gyerekkorom óta az volt az álmom, hogy egy múzeumi tárlaton az én nevem díszelegjen a plakáton. "Feltárta: Queen Weston"

De a jegyeim romlani kezdtek, és nem tudtam mitévő legyek. Négyes és ötös helyett hármas és kettes került az elektronikus naplóba. Fájt látnom, de úgy éreztem, hogy nem tudok mit csinálni. Menekültem a gondok elől. Aztán egy szép napon anya úgy jött haza, hogy másfél hét múlva költözünk. Csak néztem, hogy ezt mégis, hogy gondolta, de később kiderült, hogy titokban elindította a válást, valamint New York egyik kertvárosában vett ki egy házat. Egyik szemem sírt, a másik nevetett, de támogattam. Másra nem számíthatott, csakis rám.

Egy pénteki reggelen költöztünk el, amikor az apám nem volt otthon. Valójában egyikünk sem tudta, hogy hová ment. Ő üzleti utat emlegetett, de szkeptikusan néztünk rá. Ami azonban a lényeg, hogy zavartalanul el tudtunk menni.

Korán reggel érkeztünk Whisper Lane-be. Előtte még sosem hallottam erről a helyről. Szó, mi szó annyira nem is érdekelt egyik kertváros sem, szerettem New Yorkot. Nem volt problémám a nyüzsgő nagyvárossal. Nagyon jól viseltem a monotonitást, így nem gyengén volt érvágás, hogy az anyám kiemelt belőle, de nem tehettem semmit. Alkalmazkodnom kellett az ő érdekében, és igazából az enyémben is, noha továbbra sem fűlött a fogam ahhoz, hogy a civilizáción túl éljek. Nem rajongtam a közösségekért, és nehezen viseltem el ismeretlen –, de olykor ismerőst se – embereket magam körül. Volt bennem némi aszociális hajlam. Szerettem egyedül lenni. Nem is igazán jártam el egyetemi bulikra. Volt-e barátom? Nos, nézett ki valami, de sokszor ahhoz sem volt kedvem, hogy elmenjek vele egy randira, úgyhogy szerintem az egyik csoporttársam kefélgette a „kiszemelt”. Sok boldogságot, gondoltam csendben. Na, meg elég válogatós is voltam.

***

– Nézd ezeket a cuki bokrokat! – trillázott anyám, ahogy befordult az újdonsült házunk felhajtójára.

– Nem lesz nagy ez egy kicsit? – kérdeztem, közben végignéztem a kétszintes házon, új lakóhelyünkön.

Whisper Lane nem volt egyébként csúnya hely. Nagyon is hívogató volt a sok formára vágott díszbokor a házak előtt, a mérnöki pontossággal lenyírt gyep és az eltúlzott virágágyások sokasága; csak éppen engem nem érdekelt. Apa tényleg egy csődtömeg lett az elmúlt évek során, miután kirúgták, de ez még nem adott okot anyának arra, hogy kivigyen a mexikói határba, mert úgy éreztem, hogy ott vagyok. Én szerettem a várost, honvágyam volt. Mintha a szívemet tépték volna ki a helyéből. Valójában a megszokást sirattam. Tényleg olyan volt, mintha egy kész puzzle-ból emeltek volna ki.

– Borzasztóan olcsó a bérleti díja. Mit gondolsz, miért jöttünk ki a kertvárosba? A tulaj azt mondta, hogy a szembe szomszéd megölte a feleségét, és nem meri eredeti áron kiadni, mert mi van, ha rátámad a bérlőkre. Szerintem elment az esze – legyintett anya.

– Meg tudom érteni, valahogy nekem is viszket a tenyerem ettől a helytől – húztam el a számat, majd kiszálltam a kocsiból. – Mikor érnek ide a költöztetők? – kérdeztem, miközben megkerültem a kocsit, és a csomagtartóban kezdtem kotorászni a táskáim után.

– Kilenc órát mondtak, most van fél kilenc, tehát hamarosan pakolhatunk. – Anya nagyon boldognak tűnt. Olyannak hatott, mintha a mázsás súlyok csak úgy lepotyogtak volna a válláról. Gyönyörű kék szeme szinte szikrákat szórt. Vörös haja, ami addig élettelennek tűnt, ragyogott a délelőtti nap fényében. Az arcáról pedig lehetetlen volt levakarni a mosolyt. Ez pedig engem is örömmel töltött el.

– Jól van, addig nézzük meg a házat! – mutattam az ajtó felé. Kezdett érdekelni, hogy milyen is lehet.

Azon nem is agyaltam, mi fog történni, ha az öregem felfedezi, hogy megpattantunk. Annyi lehetőség és variáció volt a fejemben, de inkább elhessegettem, és igyekeztem a szép, új házra koncentrálni.

A gyepre ráfért volna egy gereblyézés, és a felhajtón is fel voltak borítva a kukák, de ezek eltörpültek a terasz mellett. Kis hintaágy lengett az enyhe szélben, a bejárattól nem messze. Otthonosnak hatott. Kicsit talán melengette is a szívem a new york-i panel után, de akkor még nem olvadtam meg. Borzasztóan fagyos jégkirálynő voltam.

– Kész vagy? – közben anya már nyitotta a bejárati ajtót, és kíváncsi mosollyal az arcán nézett felém. Vegyült némi izgatottság is a pillantásába.

– Mehet – feleltem. Ami azután jött, hogy beléptünk a házba, azt hiszem mindkettőnket meglepett.

Hatalmas beltér tárult elénk. Egy picinyke előtér után a tágas nappali-konyha kombináció következett, amit egy diszkrét boltív választott el. Tátott szájjal nézelődtem. Az olívazöld és a barna színei domináltak a falakon és a bútorokon is. A konyha végén teraszajtó világította be az alsó szintet. Nos, azonnal beleszerettem.

– Azt nem mondtad, hogy ez full berendezett – dadogtam meglepetten.

– Mert én sem gondoltam – válaszolt anyám hasonló sokkal a hangjában.

– Gyerünk fel! – kiáltottam, majd a konyhából visszafordultam az előszobába, és a lépcső felé vettem az irányt. Barna, plüss szőnyeg borította a rövid feljárót, majd az folytatódott tovább a felső szinten. Ott három ajtó fogadott. Be is nyitottam az elsőn, majd azt a helyiséget le is foglaltam gondolatban, hogy az lesz az én kis kuckóm. Már azon gondolkodtam, hogyan fogom kidíszíteni. Nos, igen, kicsit meglágyult a szívem. Folytattam tovább az utat. A második ajtó is egy szobába vezetett, ami letisztultabb és nagyobb volt, mint az első, így azt átengedtem anyának. Fejben mindent eldöntöttem. Végül a szemközti és egyben utolsó nyílászáró jött, ami egy fürdő-WC együttese volt, hófehér csempével borítva.

Mire édesanyám felért, én már büszkén mutattam az első barna ajtóra, hogy az az én szobám:

– Én ott, te itt, mindenki boldog! – jelentettem ki.

– Queen, ez meseszép – csodálkozott enyhe mosollyal az arcán. Hirtelen eltűnt a fáradtság és a megtörtség a szeméből, és sok apró csillagot fedeztem fel benne, ami nagyon is tetszett. Amíg én őt figyeltem, egyszer csak megindult felém, majd átölelt és erősen szorított magához. Nem tudtam mire vélni, és eléggé feszengtem is, de végül a hátára csúsztattam a kezemet.

– Jól választottál. – Fura hangot hallottam. – Anya, te sírsz? – kérdeztem megemelt szemöldökkel.

– Nem, nem, kicsit elérzékenyültem csak.

– Ah, az szinte ugyanaz. Na, gyere, hozzuk be a cuccokat! – intettem, miután elengedtem.

Mint, aki otthon érzi magát, úgy trappoltam le a lépcsőn, majd kitártam a bejárati ajtót, és végül az autó felé vettem az irányt. Tudatosan előbb a hátsó ülésről kezdtem el kiszedegetni a táskákat, amiket lepakoltam magam mellé.

– Tetszik akkor? – Hangtalanul érkezett meg mellém anyám, amitől meg is ijedtem, de egy nagyobb levegő kifújása után válaszoltam:

– Hát, tetszik, de ez nem New York – húztam el a szám, mert azért fájt még a szívem. Na, nem a pokolba vágytam vissza, csupán a nyüzsgő nagyváros hiányzott továbbra is.

– Majd megszokod! – jelentette ki, majd megfogott egy táskát és elindult a ház felé.

– Majd megszokod, tötötö – utánoztam morgolódva. Becsuktam a hátsó ajtót. A csomagtartó elé sétáltam, és onnan is igyekeztem kipakolni a bőröndöket. Szerszámcsörgés hangját hallottam a hátam mögül. Kissé riadtan fordultam a zaj irányába, de ahogy megláttam, hogy mi volt az, azonnal visszatért a szívverésem normál tempójába.

A szomszéd ház garázsajtaja fel volt húzva, és egy gyönyörű fekete Camaro orra nézett velem farkasszemet.

– Micsoda csoda! – könyveltem el, majd nyújtottam a nyakam, hátha azt is meglátom, hogy kié. Pár pillanat múlva elő is jött a garázs sötétjéből a szembe szomszéd. A gyilkos, kapcsoltam. Fekete farmert és fekete trikót viselt. A keze csupa olaj volt, az arca pedig izzadt, már amennyire láttam. Izmos karjával megtörölte gyöngyöző homlokát, és rám nézett. Hirtelen szoborrá váltam, és nem valami illedelmesen fordultam el. Fintorra húztam a szám, hogy köszönnöm kellett volna, de inkább felmartam egy bőröndöt –, ami egyébként rohadt nehéz volt –, és igyekeztem légies léptekkel bevinni a házba. – Be. Fogok. Szarni – dünnyögtem tagolva a szavakat, ahogy a lépcső felé totyogtam, majd nagy robajjal dobtam le a küszöbre.

– Kicsim, miért nem húztad? Ez gurulós – mutatott rá anyám.

– Eh-hehe, tényleg. Észre sem vettem – igyekeztem leplezni lányos zavarom. Nem akartam mondani neki, hogy itt törölgeti véres kezét a szomszéd, és meglátott. Persze azt én sem gondoltam komolyan, hogy gyilkos, de ha már ezt mondták rá, akkor úgy voltam vele, hogy használom a jelzőt.

Az ablakhoz léptem, és néztem a férfit. Figyelte a házat. Kicsit rémisztő volt a szituáció. Abból a távolságból nem tűnt olyan félelmetesnek, mégis egy amolyan megmagyarázhatatlan miliő lengte körbe. A kezét törölte abba a már így is rettentően koszos rongyba, és lesett.

– Anya, ott a – éppen, amikor fel akartam hívni anyám figyelmét, hogy kukkolnak minket, befutottak a költöztetők. – Megjöttek a cuccaink! – tereltem gyorsan, mert a kocsi pont úgy állt meg, hogy eltakarta a szomszéd felhajtóját.

Boldogan ugrándozva mentem eléjük. Hosszú, barna hajam átdobtam a vállam felett, és vártam, hogy felhúzzák a platós autó ajtaját. Ahogy odaléptem, oldalra pillantottam, és szinte éreztem a szomszéd tekintetét. Libabőrös lettem, majd erőt vettem magamon, és bólintottam. Ám reakciót nem kaptam kimért köszönésemre. A pasi megfordult, és besétált a garázsba. Nagy levegőt fújtam ki.

Viszonylag hamar sikerült bevinni a holminkat a házba a két testes ember segítségével. Minden táskát, bőröndöt, egy-két bútort és virágot lepakoltak az előszobába és a nappaliba. Hála istennek annyira egyik sem volt nehéz, hogy utána ne boldoguljunk ketten anyával, így kifizette őket, és hozzákezdhettünk a ház belakásához.

– Szerintem előbb hordjuk fel, ami odavaló, aztán elpakolunk itt lent – igyekeztem valami rendszert varázsolni ebbe az egészbe, mert anyám a fejét fogva tornyosult a halom felett.

– Oké, drágám!

Ám alighogy hozzákezdhettünk volna a tortúrához, megszólalt a csengő. Kerek szemmel néztünk egymásra, mert nem vártunk senkit. Kit is várhattunk volna, hiszen csak két órája laktunk ott. Sajnos mindketten a legrosszabbra gondoltunk, hogy az apám az.

– Hahó! – ismeretlen női hang szólt be a csukott ajtón keresztül, majd újra megnyomta a csengőt.

– Biztos valamelyik túlbuzgó szomszéd jött üdvözölni, és hozott valami flancos süteményt. Legalábbis nagyon remélem – feleltem, majd indultam a bejárat felé.

Sosem tudtam elrejteni az érzéseimet, az arcom elárult. A vonásaim megmutatták jelenlegi kedélyállapotomat, ezért például hazudni sem tudtam soha, mert azonnal tudta az illető, akivel beszéltem, hogy nem mondok igazat. Ez egy furcsa képesség volt, amit annyira nem szerettem, de így születtem.

Amikor kinyitottam az ajtót, hasonló történt: barna szemem összehúztam, a szám fura fintorra görbült és még a kezem is karba fontam. Az sem hatott meg, hogy a nő kezében tényleg egy alumínium tálca virított, ahogy sejtettem.

– Szervusz, kedveském! Cordelia Hemingway vagyok, a lakóközösség elnöke és a szomszédotok. Ő pedig a fiam, Jamie – mutatott a mellette álló srácra, aki amúgy nem is nézett ki olyan rosszul, de a fenébe a pasikkal!

– Helló! Jó napot! – köszönt nekem, majd a mellém érkező anyámat is üdvözölte. Feszengett. Rövid göndör hajába túrt, majd lesütötte a szemét. Ciccegtem is egyet, hogy ebből sem lesz semmi, de anya megbökött.

– Ó, a szomszédok! – De igazán csak az ő szavaira kerekedett el a szemem. Őt az első perctől fogva rabul ejtette ez a környezet, és igyekezett is a kertvárosi háziasszony szerepébe bújni.

– Örvendek, a nevem Cordelia Hemingway, ő pedig a fiam, Jamie!

– Helló, én Kimberly Denise vagyok, a lányom pedig Queen! – szinte csicseregte a szavakat. A hideg futkosott a hátamon tőlük.

– Ez ugye a miénk? – kérdeztem a szememmel a tálcára mutatva.

– Természetesen, parancsolj, egy kis pite. Csokis – válaszolt meglepetten a nő. Nem tudom, hány éves lehetett, de nagyon jól tartotta magát. Decens kiskosztümöt viselt, amit egyszerűen nem bírtam hová tenni. Tökéletesen beállított barna haja csillogva omlott a vállára, az arca pedig hibátlan volt. Mint egy úrinő. Jamie meg az a tipikus kis anyuci pici fia.

– Köszi szépen! – kaptam ki a kezéből a sütit, majd be is vonultam a házba. Fél füllel azért még hallottam, hogy anya elnézést kér:

– Ne haragudjon, de még nem békélt meg ezzel a hellyel. New Yorkból jöttünk, és Queen…

– Városi lány. Semmi gond, majd megszokja, mert Whisper Lane gyönyörű hely. Itt mindenki imád lakni. Maguk is… Tegezhetem?

– Ah, hogyne. Úgy hiszem, hogy egyidősek vagyunk.

– És valószínűleg mindketten elváltak is. – Tovább nem füleltem, jobban foglalkoztatott az a süti, amit hozott a bige. Nem is értettem, honnan szedte, hogy anyám elvált, de nem is érdekelt, mert rohadt éhes voltam.

Ugyan a tálca nagy volt, mégsem volt tele. Négy nagyobb szelet pite árválkodott benne. Gondoltam is, hogy biztos gyorsan felkapta a maradékot, de nem agonizáltam rajta, hanem beleharaptam. Isteni finom volt, krémes és omlós. A másodikhoz kezdtem hozzá, amikor lépteket hallottam magam mögül.

– Azta’, te már napok óta nem ettél, vagy mi van? – A srác volt az. Kissé felháborodottan fordultam felé:

– Te meg mit keresel itt? – A tartása hirtelen más lett. Komolyabbnak tűnt, és valami fura dolog csillant meg barna szemében, amit nem tudtam megmagyarázni. A vonásai is mintha erősebbek, kontrasztosabbak lettek volna.

– Sajnálom, ha belesétáltam az intimszférádba, de szeretnék kérdezni valamit – húzta mosolyra a száját.

– Nem leszek a feleséged, hogy egyesüljenek birodalmaink – hunyorogtam, majd nagyot haraptam a sütiből.

– Pedig még koronát is kaphatnál – vette fel a fonalat.

– A korona mit sem ér, ha a szívem üres – válaszoltam nem éppen nőiesen, teli szájjal.

– Na, jól van, tegyük félre ezt a filozofálást. Szeretnélek meghívni a holnap esti házibulimba.

– Minek? – csattantam fel értetlenül. Alig pár perce ismerjük egymást, és máris buliba hív. Úristen, milyen világban élünk?

– Mert mindenkinek szól a meghívás, az újonnan ideköltöző szomszéd lánynak is – könyökölt a pultra, és megvillantotta a szemét.

– Uh, baszki’ – csaptam magam homlokon. – Te még nem is tudod, hogy én beteg vagyok. Nos, Jamie beteg vagyok.

– Ne haragudj, én nem – mentegetőzött, még a pultról is elkapta a karját. Kiskutyás szeme magabiztosból bizonytalanná változott.

– Semmi komoly, introvertált vagyok – horkantottam, majd betömtem az utolsó falat sütit is. A srác mindent tudó mosolyt villantott, majd megnyalta vékonyka felső ajkát.

– Szóval az a fajta lány vagy, aki bulik helyett inkább otthon játszik magával, és hangosan nyög az éjszakába egy kemény lompos után ábrándozva – állapította meg gonosz mosollyal. A szám is tátva maradt a reakciótól. Legszívesebben pofon vágtam volna, de türtőztettem magam, és inkább felháborodva visszakérdeztem, ezzel is megadva az esélyt arra, hogy korrigáljon:

– Tessék? – Letaglózott. Az előbbi szégyellős kisfiú álarca a porba hullott, és egy gusztustalan szörnnyé vált. Egy olyanná, ami a Resident Evilben négykézláb grasszált és a nyelvét nyújtogatva hörgött az áldozataira. Jamie is hasonlóan tett, már éreztem is azt a csípős, nyálkás testrészt a bokámon, hogy a földre gyűr és harcképtelenné tesz. Csakhogy én nem hagytam magam.

– Mhm, ahogy hallottad. Azt mondom neked, Queen – csúszott közelebb hozzám a konyhapulton –, hogy vesd le a makrancos szerelésed, vegyél fel valami bulis ruhát és gyere át hozzám szombaton csörögni egyet – mintha mi sem történt volna, úgy válaszolt.

– Ezek után azt hiszed, hogy óhajtok még szóba állni veled? – kérdeztem vissza, majd lelöktem a karját a vállamról.

– Kissé nyers voltam, elnézést, de ettől függetlenül szeretném, ha ott lennél és megismernénk egymást.

– Ismerjen meg téged a boncmester! – háborodtam fel. Bár, belegondolva az a hasonlat eléggé gyér volt, de egyszerűen nem tudtam értelmes mondattal válaszolni, annyira felháborított ez a srác.

– Ne légy ilyen kis gyűlöletgombóc, légyszi. Bocsánatot kértem – rebbentette meg hosszú pilláit.

– Sokra megyek a bocsánatoddal, légy szíves, menj haza! – utasítottam vérben forgó szemmel.

– Hát jó, de ha meggondolnád magad, akkor csak gyere a zene után.

– Pff – fújtam rá, majd megcsóváltam a fejem.

– Miss Denise, viszlát! – távolról hallottam, ahogy köszön az anyámnak.

– Csak hívj, Kimberlynek, kérlek.

Mi? Hogy az anyám beette azt a szöveget meg a körítést, amit lenyomtak neki? Háborodtam fel magamban, és reszkető kézzel fordultam az ajtó felé. Negédesen beszélgetett a szomszéd nővel. Éreztem, hogy valami nincs rendben ezzel a "jöttünk, hogy üdvözöljünk titeket" dologgal. Ám azt is számításba kellett vennem, hogy még sosem laktam ilyen helyen, így fogalmam sem volt róla, hogy mi itt a protokoll. Valószínűleg ez volt a bevett szokás, nem úgy, mint a nyüzsgő nagyvárosban. De azt akkor sem tudtam figyelmen kívül hagyni, amit Jamie mondott, és ahogyan mondta. Mintha valami rossz csillant volna a szemében, hátsó szándék szerű. Végül is el kellett engednem ezt az egészet, mert fontosabb dolgom is volt annál, mint hogy a beszólásán járjon az eszem. Otthagytam a sütit, és anyámék felé vettem az irányt.

– Akkor, haladunk? – kérdeztem mintegy számon kérve a két nőt.

– Ó, igen, igen! Elnézést, de mennem kell, még sötétedés előtt szeretnénk elpakolni – dadogta édesanyám.

– Én kérek elnézést, hogy feltartottalak. Akkor, majd később átjöhetsz, hogy beszéljünk az egyletről. Semmi extra, könyvet cserélünk, megbeszéljük a helyi rendezvényeket, ilyenek – bazsalygott Cordelia. Fura volt az a nő is a tökéletes megjelenésével. De nem újfent, csak legyintettem erre, mert tényleg nem ismertem a lakóközösségek szokásait.

– Rendben, holnap délelőtt. Szia!

– Viszlát! – intettem, majd behúztam anyámat az ajtóból. – Azt ugye vágod, hogy ez a gyerek olyat mondott nekem, hogy majdnem arcon tenyereltem? – estem neki anyának.

– Fiatal fiú, valószínűleg tetszel neki – tudta le ennyivel, majd elsétált mellettem a nappaliba, és copfba fogta hosszú haját.

– Aha, szerintem is – húztam el a szám. – Ráadásul valami bulit is rendez holnap. Nem tudom ezt az anyja, hogy engedheti meg neki.

– Queen, miért kell mindig pesszimistának lenned? – állt meg a pakolásban, majd csípőre tolt kézzel nézett rám. – Itt mi vagyunk az újak, nekünk kell alkalmazkodni hozzájuk. Kedves volt, meghívott a nőegyletbe. Holnap egyébként házon kívül lesz, és tudja, hogy a fia bulit rendez. Jó fej, meg szokta engedni neki. Látod, sütit is hozott – mutatott a konyha felé.

– Sokra megyek a sütijével, ha a fia egy sült paraszt – fontam karba a kezem, és nekidőltem az előszoba boltívének.

– Kicsim, kérlek, adj egy esélyt ennek a helynek, nekik. Ne légy mindig ennyire ellenséges. Neked is jót tenne, ha néha lazítanál. Mi a helyzet azzal az Eric-kel?

– Ahh, semmi. Kinek kell egy oldalkocsi? – vontam meg a vállam, és mellé sétáltam, hogy abból a nagy táskahalomból kihalásszam a sajátjaimat.

– Tudom, én mondtam, hogy ésszel a fiúkkal, de lassan húszéves leszel, és nem ártana nyitnod a világ felé.

– És ehhez az kell, hogy ismerkedjek meg a szomszéd fiúval? – kérdeztem ingerülten.

– Nem ezt mondom, hanem hogy menj el abba a buliba és szórakozz kicsit. Aztán akár meg is ismerkedhetsz a sráccal.

– Oké, majd alszok rá egyet, de most inkább pakoljunk! – tudtam le egy gyors válasszal. Valahogy nem fűlött a fogam a vitára, mert az lett volna belőle.

Viszonylag hamar végeztünk a lenti pakolással. Észre sem vettem, és elmúlt délután egy óra. Addigra az a két szelet süti felszívódott, és nagyon éhes lettem. De bevásárolni nem voltunk, csak pár instant levest vittünk magunkkal, így azzal kellett beérnem. Katonás sorrendben kiraktam őket a konyhapultra, majd kiválasztottam a kacsás ízesítésűt, felnyitottam a poharat. Vizet öntöttem a vízforralóba és vártam. Anyának közben a csirkéset bontottam fel. Pár perc bambulás után fütyült is a forraló. Felöntöttem az ételeket, visszacsuktam a tetejüket, és a kézitáskám után kutattam. Miután megtaláltam, előhúztam belőle a cigimet, és kisétáltam a ház elé, majd rágyújtottam.

– Queen, tudod, hogy ezt nem szeretem! – hallottam anya hangját bentről, de csak megforgattam a szemem, és a felhajtóra mentem.

Ahogy ott nézelődtem, észrevettem, hogy nyílik a szemközti ház ajtaja. Az az épület sem nézett ki rosszul, csupa szürke volt, fehér tetőgerendákkal. A pázsitja nem olyan régen lehetett lenyírva, gondoltam. Azt is kétszintesnek tippeltem a magassága miatt. A teraszán kisasztal és székek foglaltak helyet. Nem úgy nézett ki, mint ahol egy gyilkos lakik. Törődött vele, egyáltalán nem volt elhanyagolva. Na, de általában a gyilkosokról nem tudja a környezetük, hogy gyilkosok, mert úgy viselkednek, mint a normális emberek…

A pasi kijött a házból. Csak figyeltem. Megfontolt léptekkel közeledett a postaládájához, egy percre sem nézett fel, a járdát fixírozta. Volt lehetőségem még jobban szemügyre venni. A házához képest ő eléggé rendezetlen volt. Nyakszirtig érő haját fújta a szél, míg a szakállára is ráfért volna egy igazítás, de jobb lett volna egy teljes borotválás. Amennyire láttam, még a jóelőbb, a szeme sötét volt, tehát barnának saccoltam. Ugyanaz a fekete trikó és farmer együttes volt rajta meg valami bakancs szerűség. A levélszekrényhez érve kivette belőle az újságot, majd visszacsukta és felnézett. Megállt bennem az ütő, mert engem figyelt, megint. Beszívtam az alsó ajkam, és igyekeztem megszeppentségemben nem elfutni, mint reggel. Nem mozdultam, csak néztem a férfit. Furán biccentett, megfordult és besétált a házba. Nekem sem kellett több, nagyot slukkoltam a cigimből, majd eloltottam a betonon és visszamentem a házba.

– Esküszöm, a szomszéd a frászt hozza rám! – mondtam, ahogy a konyhába értem.

– Queen, hagyd már őket! – jött mellém anya.

– Nem a tökéletesék, hanem a gyilkos!

– Mi? Te láttad?

– Aha, kétszer is. Olyan, mint akit sűrű köd vesz körül. A titkok köde – válaszoltam elbambulva.

– Mondta Cordelia, hogy elég mufurc és hirtelen pasas. A fiát tán többször is megfenyegette.

– Komolyan? Lehet, hogy mégis össze kéne barátkoznom vele – horkantottam.

– Ne nagyon menj a közelébe, oké?

– Mert? Mert gyilkos?

– Nem gyilkos, csak ne menj, jó?

– Mégis mi közös témám lenne vele? Anya?! Igaz, az autója nagyon tetszik, de semmi több. Ahogy mondtam, furán misztikus a fazon – nyomtam a kezébe a levesét, kikérve magamnak a mondandóját.

Csendben fogyasztottuk el a kései ebédünket. Sosem gondoltam volna, hogy ennyire jóleshet a konyhakész, műanyag kaja is. Akkor először éreztem azt, hogy nincs teher a vállamon. Nem nyomta semmilyen gonosz szülő és téveszmék, hogy mit tesz az anyámmal addig, amíg én nem vagyok otthon. Kicsit megnyugodtam.

Azt pedig nem is értettem, hogy miért tiltakozott anya annyira az ellen, hogy a közelébe menjek a szembe szomszédnak, mert eszembe sem jutott. Egy bozontos, kísérteties hapsi volt, akit akkor sem akartam volna megismerni, ha ő lett volna az utolsó ember a földön. Mint később kiderült, e gondolatom során erősen a nyelvemre kellett volna harapnom, mert hiába döntöttem én ezt el, az élet másképp szőtte azt a bizonyos szálat.

2. fejezet

Egész este pakoltam az újdonsült szobámban. Miután sikeresen összeszólalkoztam anyámmal, hamar elbújtam a "toronyban". Egyre csak kötötte az ebet a karóhoz, hogy márpedig menjek el Jamie bulijára. Abból még nem lehet semmi baj, ha bekukkantok. Ezt szajkózta folyamatosan. Nem tudom, nekem valahogy nem volt szimpatikus a srác, főleg azután a beszólása után. Lehet, hogy viccelt, de túl komoly volt az arckifejezése, sőt, némi kárörömöt is felfedeztem az ábrázatában. Pedig első látásra még talán tetszett is. Na, pont ezért nem szabad első benyomás után ítélni. Döntöttem el magamban.

A napom korán indult, mivel anya este hétre már ment dolgozni. Mondta, amikor elköltöztünk, hogy többször fog éjjeli ügyeletet vállalni, mint nappalit a pénz miatt. Én is szerettem volna valamit kezdeni magammal az egyetem mellett, de nem engedte. Azt mondta, hogy inkább akkor otthon segítsek neki, de ez az elválás ne álljon a tanulmányaim útjába.

Úgy döntöttem, akkor megcsinálom a házimunka oroszlánrészét. Egy gyors zuhany után aloe verás pakolást készítettem, majd azzal az arcomon mentem le reggelit csinálni. Ám, amikor nyitottam volna a hűtőt tudatosult bennem, hogy nincs otthon semmi, csak instant leves, még mindig. Amikor ezzel szembesültem, még a turbánná tekert törölköző is lecsavarodott a hajamról, és az arcomba hullott.

– Picsába! – hangosan felmorrantam, majd igyekeztem úgy visszatekerni, hogy ne nagyon töröljem le a maszkot az arcomról.

– Jó reggelt! – köszöntött kipihentem édesanyám.

– Azt hittem, még alszol. Hosszú lesz az este.

– Nagyon is pihentető volt az alvás, úgyhogy frissen keltem – válaszolt, majd a hűtőhöz lépett, de neki is akkor esett le, hogy nincs otthon semmi, miután kinyitotta. – Basszantyú, be kéne vásárolni! – csapta homlokon magát nyitott tenyerével.

– Felöltözök, aztán mehetünk. – Fordultam is ki a konyhából, de megtorpantam az ajtóban, majd visszanéztem anyára. – Nem csörgött a telefonod?

– Nem mondtam? Új számom van – nevetett fel. Istenem, milyen dörzsölt nőszemély volt az én anyám, de ezt úgy értem, hogy hasznára vált. Két nappal azelőtt egy gyenge nőt láttam, aki lelkileg borzasztóan fáradt. Akkor azonban egy életerős, boldog asszony állt előttem, aki átlépte az új élet kapuját. Bíztam benne, hogy ez így is marad, de mit tudtam én még akkor a jövőről. Kis naivan álltam az egész előtt. Azt hittem, hogy majd nekünk is unalmas kertvárosi életünk lesz.

Bementünk a városba. Ugyan nem mondtuk ki, de titkon anya-lánya délelőttöt tartottunk. Bevásároltunk, utána ittunk egy jegeskávét, hogy lehűtsük magunkat a meleg augusztusi időben. Ahogy ott ültünk a kávézóban és beszélgettünk, a szemem sarkából ismerős arcot véltem felfedezni.

– Kicsim, mi a gond? – kérdezett anya, mikor meglátta, hogy kimerevedett a tekintetem és csak egy irányba figyeltem. – Queen? – A névre én nem, ám a három asztallal arrébb ülő kis társaság egyik férfi tagja odafigyelt. Ő is meglepődött, ahogy először én is. Gyorsan levette a karját a mellette ülő lány nyakából, és fura fintorral helyezkedni kezdett a széken.

– Kérdezted, mi van azzal az Eric-kel. Ott ül és néz – mutattam rá. Nem finomkodtam, egyenesen a srácra fókuszáltam. Kényelmetlenül érezte magát, amit nem is csodálok, mert elméletileg nekem udvarolt, sőt, már csók is volt közöttünk. Lassan engedtem neki, lehet ez volt a baj, meg az, hogy annyira nem érdekelt, és a szemöldöke is olyan fura volt. Jó volt vele lenni, de attól tartok, hogy azt is csak azért csináltam, hogy ne kelljen otthon lennem.

– Akarsz menni? – kérdezett anya fájdalmas fintorral az arcán.

– Nem, viszont Jamie bulijára elmegyek, sőt – fordultam Eric és asztaltársasága felé –, le is fekszek vele! – emeltem meg a hangom a mondat végén, bár inkább volt az nevetséges, mint komoly.

– Queen! – takarta el az arcát anya zavart mosollyal.

– Oké, igazad van, azt azért mégse, de elmegyek a szomszéd Jamie bulijára – kiáltottam az utolsó három szót mintegy megfeledkezve önmagamról, és borzasztó morcos ábrázatot öltöttem fel.

Korom ellenére is elég kislányos arcom volt, amit ritkán sminkeltem, így tényleg úgy festettem sokszor, mint egy kisiskolás. A hajam festetlen volt, eredeti barna, valamint a szemem színe sem kiemelkedő, sima sötétbarnában csillogott. Akkor aztán végképp, mert kicsit becsapva éreztem magam. Végül hangosan beleszürcsöltem a jegeskávémba.

– Jól van, gyerünk! – állt fel anya, majd belém karolt, és elhúzott a kávézóból, én pedig lenézően fintorogtam a srácra és bandájára, akik köpni-nyelni nem tudtak, persze közben erősen markoltam az átlátszó műanyagpoharat és a szívószál a számban volt. Rettentő ijesztő lehettem.

– Na, ezért nem hallottál Eric felől. – Csak a kocsiban magyaráztam meg anyunak a dolgokat, illetve valami olyasmit próbáltam.

– Jól van, értem, de te most nem gyengén csináltál hülyét magadból, szívem – válaszolt anya, miközben bekötötte magát.

– Hagytam volna szó nélkül? – kérdeztem vissza értetlenül.

– Igen. A kiszemelt fiú mással volt, te meg nyitott szájjal odakiabálsz, hogy mész is kefélni más bulijára. Ilyet normális emberek nem csinálnak. Jézusom, adj hálát, hogy nem vágatalak nyakon mindenki szeme láttára.

– Most mi van? Rosszul esett, és én így törlesztek.

– Hát, szokj le róla, mert leégeted magad. Inkább töröld ki a srác számát, aztán komolyan menj el Jamie bulijára.

– Hagyjál már, légyszi! Nem megyek, csak úgy mondtam, hogy...

– Hogy fájjon neki, mi? Szerintem azok a szerencsétlen gyerekek nem tudták hová tenni a te groteszk kirohanásod, azért vágtak olyan képet, amilyet. Kislányom, nem az Elle cikkei alapján kell pasizni. Inkább hagyjuk is, mert kétszáz lett a vérnyomásom – intett le anya. Jobbnak láttam, ha nem szólalok meg, mert látszott rajta, hogy ideges. Komolyan, viccnek szántam. Vagyis, kicsit azért rosszul esett azzal a lánnyal látni, de ah, én ebbe csak még jobban belegabajodom. Inkább félbehagytam a gondolatmenetet.

Csendben tettük meg a hazafelé vezető utat. Nem tudtam volna mit mondani, és az az igazság, hogy ahogy telt az idő jöttem csak rá, hogy igaza volt édesanyámnak. Durván leégettem magam. Már a hideg rázott az egész szituációtól, és ahogy a telefonom a kezembe került, töröltem is az összes közösségi oldalról Eric-et. Talán tiltottam is. Ez aztán érett viselkedésre utal, tudom, de nem akartam, hogy... A fene se tudja mit akartam. A probléma megoldás nem tartozott az erényeim közé. Inkább el is bújtam, miután segítettem kipakolni anyának a kocsiból. Túl büszke voltam, hogy beismerjem, igaza van. El is csesztem vele a békés délelőttünk. Én marha!

– Királynő, le óhajtasz jönni vagy éhségsztrájkba is kezdesz azon nyomban? – kiáltott fel anya olyan öt óra magasságában az emeletre. Nem igazán mertem mozgolódni, nemhogy válaszolni. Végül, úgy döntöttem, hogy beismerem a hibám, és lementem.

– Spagetti! – kurjantottam nagy örömmel. Igaz nem volt nagy tudomány üveges szószból bolognait csinálni, de akkor valahogy jólesett a szívemnek. Valójában a gyerekkoromra emlékeztetett. Anya nagyon sokszor ezt dobta össze munka előtt. Akkoriban még minden rendben volt.

– Egyél, aztán mosogass el, jó? Én gyorsan átszaladok Cordeliához.

– Minek? – komorultam el.

– Váltunk pár szót, és indul ő is. – Válaszolni nem tudtam, mert már csak anyám lobogó hajkoronáját láttam, amint kisuhan az ajtón. Hirtelen az étvágyam is elment, így inkább csak elmosogattam, és visszamentem a szobámba. Rövidke utam közben nyugtáztam, hogy nagyon is szép otthont varázsoltunk magunknak röpke egy nap alatt. Egyedül azt furcsállottam, hogy apa engem sem keresett. Ha rágondoltam, rossz előérzetem támadt, de ezt a telefonom pittyenése el is feledtette velem. Mini szívrohamot kaptam, amikor meghallottam a WhatsApp hangját.

– Úristen, ne! – sikoltottam, majd dúvadként robogtam fel az emeletre.

A készülék az ágyamon pihent. Lassított felvételben ültem le a bútordarabra, majd egy nagy légvétel után a kezembe vettem és elhúztam a képernyőzárat. Viszont nem az történt, amit vártam volna. Jamie képe nézett farkasszemet velem, ami valljuk meg, nem volt olyan rossz.

Miután megnyugodtam, hogy nem olyan keres, akinek köze lenne Eric-hez, és látta a kis műsorom a kávézóban, megnéztem tüzetesebben azt a képet. Az üzenettel nem is foglalkoztam, csak ránagyítottam a fotóra. Egy sziklakert előtt ült törökülésben. Valószínűleg fürdőnadrág lehetett rajta, mert mintha medence sarkát véltem volna felfedezni még a háttérben. Napszemüveget viselt, és valami teljesen más arckifejezést öltött magára. Nem abból a repertoárból választott, amiket abban a néhány percben én is láttam. Mintha egy másik embert néztem volna. Olyan, olyan tipikus szomszéd srác volt. Az, aki mindig jókedvre derít, ha szomorú vagy, ad a kólájából és titkon szerelmes beléd. Az a kiskutyás szempár olyan barátinak hatott. Egyszerűen nem fért a fejembe, hogy mondhatta azt nekem, amit. Ez a kép teljesen rácáfolt az addigi viselkedésére. Igaz, nem mondhatom, hogy nem próbálta menteni a helyzetet, mert igyekezett, csak én akkora marha vagyok, meg önfejű, hogy esélyt sem adtam.

Aztán az futott át az agyamon vele kapcsolatban, hogy lehet, nem kellene első benyomás alapján ítélnem. Biztosan csak előadta a nagymenőt nekem, de elég szarul sült el a próbálkozása. Nem ismer és én sem őt, gondoltam.

Végül megnéztem az üzenetet is, bár nehezen bírtam levenni a szemem arról a nyári emlékről, mert nagyon hívogatóan mosolygott, és valahogy más színben láttam a dolgokat. Nem mellékesen pedig félhosszú göndör haja sem zavart, az pedig nálam nagy dolog. Kisportolt felsőtestről meg inkább nem beszélnék, mert igazság szerint szálkás karja fogott meg először, nem a tekintete.