Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1–2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Circus Monte-Carlo 1–2., 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1–3., 2021–2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség 1. (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Vénasszonyok nyara (Bővített újrakiadás), 2024

Copyright © Palotás Petra, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-52-9

Édesanyámnak
és lányomnak, Borának

Élni való minden élet,
Csak magadhoz hű maradj.
Veszteség nem érhet téged,
A míg az lész, a mi vagy.{1}

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE

1. fejezet

Estére vastag hólepel borította a várost, a jégvirágos ablakok mögött elcsendesültek a pislákoló fényű szobák. Az apróbbak megszeppenve csodálták a díszbe öltöztetett fenyőt vagy gallyakat, az öregek az éjféli misére kefélték az ünnepi ruhát.

Csak a Neuer Wall 49-es számú házának egyik harmadik emeleti lakása nem csitult el. Katica ugyanis órák óta nem tudta abbahagyni a sírást. Mintha a könnyein keresztül minden távozhatott volna, ami az elmúlt két évben meggyötörte. Olykor ugyan szipogva tartott egy kis szünetet, hogy megpróbálja szavakba foglalni az örömét, amit az édes triumvirátus felbukkanása szerzett számára, de aztán néhány mondat után újra megrázkódott, majd a megkönnyebbüléstől és a benne buzgó túlcsorduló szeretettől túlfűtve újra nekikezdett.

Bodza sem bírt magával, megállás nélkül csóválta bozontos farkát, sőt az egész kis teste táncot járt, miközben nagy lelkesedéssel próbálta lenyalogatni a rég nem látott gazdája kezéről és arcáról a sós cseppeket. Nyüszített, aprókat vakkantott, aztán izgatottságában a parkettára csurgatott. Gizella az ujját felemelve megfenyítette ugyan, morgott is a hegyes orra alatt valamit, de a tekintete nem tükrözött igazi haragot, amikor egy rongyot hozva feltakarította a tócsát. Az érzelmes üdvözlést követően egyébként Gizella szinte azonnal átvette a házvezetőnő és a szakácsnő keverékének szerepét. Szabadkozott, amiért nem értek ide néhány nappal korábban, még karácsony előtt, és pikírten megjegyezte, hogy hiszen igencsak ráférne egy nagyobb takarítás a lakásra, aztán bevonult a konyhába, hogy lehetősége szerint elkészítsen egy ünnepi vacsorát. Határozott mozdulatokkal kinyitogatta a szekrényeket és benézett minden fiókba. Egy konyhának ne legyenek titkai a szakácsa előtt – védekezett magában, így csillapítva a viselkedésével kapcsolatos halvány kételyeit. Meglepték a számára részben-teljesen ismeretlen alapanyagok, bizalmatlanul méregette a színes fűszereket, a szárított növényeket és a kamrában sorakozó különböző szószokat tároló üvegeket.

Na, majd másnap szóra bírja ezt a lányt, hogy mi ez a patika, ez az orvosi labor, de ma kerüli a legkisebb konfliktust is, ez az este a maga módján felhőtlenül, békességben kell hogy teljen. Mindannyian megérdemlik, még az a kis fekete szőrmók is – intette Bodzát magához, hogy egy kosarából előhalászott marhalábszárcsontot adjon neki. Egy ideje óvatos volt a csirkemaradékkal, a Kovácsék állítólag két kutyát is eltemettek a gyomorban késként hasító szilánkok miatt. Korábban minden bizonnyal csak vállat vont volna, hogy milyen kutyák az ilyenek, ezek szerint nem voltak életre valóak, de amióta Bodza az ő pártfogásába került, ő is megváltozott.

Éjfél körül, a leginkább a kosárból összeütött, gyors, zaklatott, de mégis boldog vacsora és egy utolsó összeölelkezés után mindannyian nyugovóra tértek. Gizella szigorú parancsára Katica és Palkó természetesen külön fekhelyen töltötték az éjszakát.

Katica másnap kótyagosan ébredt, a történtektől megrészegülve botorkált ki a konyhába, ahol Gizella már felrakta forrni a vizet a teához, és éppen tojásokat tört a rántottához. Olyan természetesen tette mindezt, olyan magától értetődően, hogy Katica újra kislánynak érezte magát, és érzelmektől túlcsordult szívvel ugrott az egykori dadusa nyakába.

– Lassan a testtel, Katalin, még felborítasz! – dorgálta meg az asszony, de a szavai megint csak szöges ellentétben voltak kerek arcának vonásaival. Mosolygott a szeme és mosolygott a hegyes orra alatt a vékony metszésű szája is.

– Palkó merre van? Felébredt már? – engedte el Katica, egyet hátralépve, félrebillentett fejjel szemlélve egykori dadusát. Az asszonyt, aki a jelenlétével egy csapásra az egész múltját olyan intenzitással idézte fel, hogy egyszerre volt boldog és szomorú. Boldog, hogy visszakapta gyermekkora egyik legfontosabb szereplőjét, aki minden pórusában ott hordozta az újbor és a vasárnapi pite illatát, a csűrét és a keményített, friss ágyneműét. És boldogtalan, mert a személye felerősítette a másik két legfontosabb ember hiányát – elsöprő erővel tört rá a sóvárgás az anyja és az apja hangja vagy éppen ölelése után. Magyarországról és az egri birtokukról nem is beszélve. De nem akart telhetetlen lenni, ezért, mint oly sokszor már, megrázta és összeszedte magát. – Ébren van már? – ismételte meg a kérdést, hirtelen feledve minden mást, csak Palkóra összpontosítva.

– Hogy ébren van-e? Talán már meg is szökött, olyan régen elment már Bodzával, pedig csak a sarokra vitte az ebet, hogy könnyítsen magán.

Katica értette ugyan a tréfát, de nem volt kedvére való. Szökést emlegetni valakinek, akit valóban cserben hagyott már a hamis szerelem, nem volt túl szerencsés. De úgy tűnt, Gizella nem tudott a részletekről, csak annyi hír jutott el hozzá, hogy Katalin Hamburgban ragadt, és meg nem nevezett bonyodalmak miatt egyelőre nem is tervezi követni a szüleit Amerikába, továbbá hogy a néhány hölggyel újonnan köttetett barátsága ellenére a szíve mélyén igencsak magányos.

Kopogásra kapták fel a fejüket, Palkó tért vissza Bodzával, aki láthatóan nem tudott betelni a nagyvárosi ingerekkel, vibrált az egész kis teste, az orra minden ismeretlen illatba beleremegett, amikor pedig meglátta Katicát, nyüszítve, sípolva rohant felé.

A reggeli után, miután leszedte az asztalt és mindent elmosogatott, elpakolt, Gizella Bodza legnagyobb örömére kijelentette, hogy ő is járni kíván egyet, és magára hagyta a fiatalokat.

– Katica, én kicsi Katicám.

– Palkó, ej te, Kerekes Pál, azt hittem, sosem látlak újra. Hogy tehetted ezt velem? – jelent meg egy könnycsepp Katica szemében.

– De hisz te hagytál magamra.

– Az is igaz. De megírtam mindent. Többször is, remélve, várva, de te válasz nélkül hagytál.

– Sosem az eszemért szerettél, ostoba fickó vagyok, én nem ismerem a betűket, csak a nevemet tudom elolvasni vagy odakanyarítani valahova, Katalin, ez az oka. Meg Zsuzsanna, hogy a jóisten bocsásson meg neki egyszer, mert én nem tudok – csapott Palkó az asztalra.

– Mégis miket beszélsz? Nem vagy te ostoba, nekem kellett volna egy s másba belegondolnom. De mi köze Zsuzsinak a történtekhez? Zsuzsi, Bartos Zsuzsi? Jól van az én gyerekkori barátnőm egyáltalán? Felőle sem hallottam már jó ideje – fűzte hozzá Katica bizonytalanul, majd elhúzódva Palkótól átült az átellenben lévő székre.

Palkó kissé hátradőlt és a kezét tördelve folytatta a mondandóját. Így tudta meg Katica, hogy Zsuzsi elfogta a Palkónak írt üzeneteket, eldugta őket a címzett elől, és amikor fény derült a turpisságra, újabb csellel tetézte a dolgot. Valótlan sorokat tolmácsolt az olvasni nem tudó férfinak, aki fájó szívvel vette tudomásul, hogy sosem szerették, sosem vették komolyan az érzelmeit. Zsuzsanna karjába menekülve folytatta az életét, egészen addig, amíg el nem jutott Gizellához egy ismeretlen által írt, Hamburgból érkezett levél, bizonyos mértékig taglalva Katica jelenlegi helyzetét, nem mellőzve a tényt, hogy mennyire megviselte, amiért Palkó ilyen könnyen megfeledkezett róla.

Gizellának amúgy is a bögyében volt a fiatalúr, amiért az olyan könnyen vigasztalódni látszott, de amikor megtudta, hogy nem a kisasszony hagyta faképnél, hanem a szótlanságával ő fordított neki hátat, kíméletlenül elővette és lehordta a sárga földig. Palkó csak hebegett-habogott, majd gyanút fogva, egy hétfő délelőtt, amikor Zsuzsannát beküldték a városba, Gizella engedélyével átkutatta a cselédlány szobáját, és a neki feliratozott borítékokat átadta a dadusnak.

Gizella megdöbbenve látta az árulást, pár pillanatig szóhoz sem jutott, de aztán az ajkát összepréselve egy marék átkot szórt a csalfa cselédlányra. Ezt követően közölte Palkóval, hogy ő bizony másnap útra kel. Habozás nélkül felülbírálta egykori döntését, mely szerint ő már örökre Egerben marad. Nem hagyhatja ilyen körülmények között Katicát magára, épp elég keserves belegondolni abba, hogy mennyire meghurcolhatta ez az elmúlt két esztendő. Ott messze idegenben, teljesen egyedül – sajnálkozott feldúltan. Ha tudta volna, hogy még mindig nem követte a szüleit, már rég felkerekedett volna, hogy a dolgok után járjon.

Palkóban is megannyi érzés kavarodott: düh, csalódottság, sértettség, izgalom, remény… A Zsuzsanna iránt ébredező szerelmét seperc alatt messzire kergették a történtek, Katica iránti lángolása pedig erősebb volt, mint valaha, így aztán egy disznóbőr hátizsákba gyömöszölve a legfontosabb ingóságait, a dadussal együtt másnap hajnalban ő is szekérre, majd Pestre érkezve vonatra szállt.

– Zsuzsanna, Zsuzsanna – ismételgette Katica csalódottan a nevet. Hogy nem vette észre, hogy ő is Palkó után ácsingózik? Hogy tehetett ilyet egy barát? – És most? – lépett aztán oda Palkóhoz. Annyi mindent szeretett volna mondani neki, reagálni a hallottakra, ecsetelni a lelkében kavargó érzelmeket, de egyelőre csak egyetlen kurta kérdésbe tudta sűríteni azt, ami a leginkább foglalkoztatta. Hogy most mi lesz, hogyan tovább.

– Gizella néni szerint Eger egyelőre nem jó hely neked, az apád által okozott károk, sérelmek még mindig nem halványultak el. Időközben már nemcsak a zsiványok akarják kézre kaparintani, azt beszélik, a törvény is üldözi. Az a sok adósság… Jobb, ha az ember szerényen él, ha nem bolondítja meg a pénz – lesett fel Katicára anélkül, hogy a fejét megemelte volna.

Katica arcára kiült egy halovány mosoly. Nem, nem az apja által keltett siralmas állapot okozott számára derűt, hanem az, ahogy Palkó közölte vele, amit persze mindig is tudott, hogy ő bizony nincstelen. De amúgy sem állt szándékában az elégedettségét garasoktól függővé tenni. Sőt, azon szegények csoportjához tartozik, akik dacos büszkeséggel állítják, hogy a pénz nem boldogít, mi több: mint azt számos példa mutatja, gyakran a vagyon maga a boldogtalanság okozója. Ha nem lett volna Edelényi Zsigmond ilyen módos gazda, ekkora kárt sem okozhatott volna. Magas lóról nagyot lehet esni – vélte Katica kiolvasni a fiú tekintetéből.

Palkó egy ideig még szótlanul állta a pillantást, majd elvigyorodott.

– De Amerikába elkísérhetlek.

Katica elkomorult. A tengerentúli világ igazából sosem vonzotta, az anyjával való utolsó beszélgetés után pedig végképp nem érezte, hogy ott lenne a helye. Cserben hagyták akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rájuk, hát nem megy ő sehova. Épphogy csak megvetette a lábát Hamburgban, és máris álljon újra tovább? Egy országba, ahol nem ismer senkit, ahol nem érti, amit mondanak? Németország mégiscsak Európához tartozik, és ha akad bőven, amiben különbözik Magyarországtól, legalább annyi dologban hasonlít is. Németül jól beszél, van két lány, akik közel kerültek a szívéhez, van munkája, ahol a körülményekhez képest megbecsülik, van hol laknia. S egy ideje van egy álma is, amely megvalósításában talán majd Gizella és Palkó is a segítségére lehetnek. Talán, ha rábírja őket, hogy ne siessenek vissza Egerbe.

Mint kiderült, egyiküket sem kellett győzködnie, sem Gizellának, sem Palkónak nem állt szándékában magára hagyni a kisasszonyt, aki miatt vonatra szálltak. Az első napok mindent feledtető öröme után azonban nem tétlenkedhettek tovább, egyértelmű volt, hogy Katica keresete nem elegendő három ember megélhetéséhez. Gizella ugyan hozott magával pár száz pengőt, de Katica a lelkére kötötte, hogy ne költse el, hisz mindig jól jöhet egy kis aranytartalék.

Frida őszinte örömmel fogadta a történteket, a feltételezés ellen azonban, mely szerint ő írta volna az Egerbe küldött levelet, vehemensen tiltakozott. De Katica nem engedte magát olyan könnyen megvezetni, hiszen egyrészt ismerte a jó szándéktól buzgó barátnőjét, másrészt azt sem felejtette el, amikor alig másfél évvel korábban együtt címezték a Magyarországra postázott borítékokat.

A Neuer Wall 49. harmadik emeleti lakói mesébe illő napokat éltek. Katica igyekezett a várossal kapcsolatos minden ismeretét átadni Palkónak, órákon át rótták az utcákat, Katica azt sem bánta, ha a munkából hazaérve azonnal újra felkerekedtek. Fáradhatatlan volt, tele energiával. Mintha az otthoniak puszta jelenléte elixírként hatott volna rá. Újra a régi Katica volt, mosolygós, vágyakkal teli, egy igazi, ifjú szerelmes hölgy. Néha, ha egy-egy pillanatra felbukkant előtte Kázmér képe, megriadt és minden erejével igyekezett elhessegetni a kéretlen gondolatokat. Egy ideje már nem gyűlöletet érzett a férfi iránt, hanem undort, amelyet csak nehezen tudott magában elnyomni. Amikor nem járt sikerrel, és az undok érzelem mégis a felszínre tört, saját magán is elhatalmasodott a szégyenérzet. Nem mesélt Palkónak a románcról, az azt követő, fájdalomba torkolló hónapokról pedig végképp hallgatott. Dehogy akarta keserű méreggel leönteni ezeket az édes, ártatlan, boldog napokat.

Szerencsére csak nagy ritkán törtek rá a sötét, a közelmúlt nyomasztó képeivel megpakolt emlékek. Az idő nagy részében felszabadult volt, jó kedélyű, a jövőt illetően mindenben bizakodó. Ha épp nem sétáltak, Palkó, a ház többi lakójának legnagyobb megdöbbenésére, kerékpározni tanította. Az elegáns drótszamarat egy, a bérrel tartozó hivatalnok hagyta ott Frau Bauernek, aki kisebb-nagyobb szívességekért cserébe kölcsönadta Palkónak a biciklit. Ha valamit fel kellett cipelni a pincéből, vagy arrébb tolni egy-egy nagyobb bútordarabot, azonnal ott termett a Neuer Wall 49. harmadik emeleti lakásának ajtaja előtt, hogy megkövetelje Páltól, ami dukál neki. Azt ugyan eleinte ő is megbotránkozva szemlélte, hogy egy nő kerekezik a házuk előtt, de aztán vállat vonva közölte a továbbra is akadékoskodó földszinti lakókkal, hogy amíg épségben hazahozzák a járművet, ő bizony nem üti bele az orrát.

Gizella nagyszerűen alkalmazkodott az új helyzethez. A lakásban ugyan átvette az irányítást, de ezen kívül csak kevés dologba szólt bele. Arra továbbra is vigyázott, hogy a fiatalok külön háljanak, de az Alster-parti andalgásoknál nem volt ellenvetése. Néhány évvel korábban, Katica szüleihez hasonlóan, bizonyára ő is másféle udvarlót kívánt volna a dédelgetettjének, de azáltal, hogy Palkó azonnal vonatra szállt, sokat nőtt a fiú a szemében. Tisztességes, jóravaló és szorgalmas gyerek – ismételgette magában, amikor a korzón meglátva egy-egy elegáns felöltőben és keménykalapban feszítő fiatalembert elkalandozni készültek a gondolatai. A „mi lehetett volna” kérdésnek már régen nem volt számára értelme, az őszbe borult fejét már csak az érdekelte, hogy mi van. Így hát hagyta a fiatalokat turbékolni. Katica szép, a boldogságtól mosolygós arca mindennél többet jelentett neki. Nem akart ünneprontó lenni, miért ne adhatna a fiúnak egy esélyt. Egyelőre nem szólt bele, mindegyikük tette a maga dolgát.

Azzal azonban tisztában volt, hogy amíg bírja, valahol máshol is munkába kell állnia, mert bár tétlenséggel nem lehetett megvádolni, Katica annyit azért nem keresett, hogy kosztoltassa, pláne, hogy bért tudjon fizetni neki. Gizellát azonban nem kellett félteni. Frau Bauer ugyan eleinte, a szokásához híven, őt is ellenségesen fogadta, ám hamar be kellett látnia, hogy van abban valami jó is, ha egy vele nagyjából egykorú, szigorú asszony is beköltözik a házba. Mivel Katicának már nem jutott ideje arra, hogy besegítsen a folyosók tisztán tartásába, Gizella vehette át ezt a feladatot. Délutánonként pedig a jobb módú bérlők gyerekeire felügyelt, a kisebbeknél akár korrepetálást is vállalva. Gizella határozott volt, türelmes és jól birtokolta az elemi alsóbb osztályainak tudnivalóit, így a szárnyai alá fogadott kisfiúk és kislányok hamar javulást értek el az iskolai eredményeikben. Ilyenkor aztán a csemeték szülei előszeretettel mesélték a vasárnapi mise után, hogy milyen sokat jelent, ha az ember külföldi nevelőnőt engedhet meg magának. Azt, hogy Gizella valójában honfitársuk volt, és inkább egy korrepetáló pesztra, mintsem nevelőnő, hiszen csupán heti néhány órát töltött náluk, lényegtelen apróságként élték meg.

Természetesen hamar egyértelművé vált az is, hogy Palkónak is kell valami kötelességet találnia, ha fenn akarják tartani a Katica által nehezen megteremtett életszínvonalat. Egészséges, fiatal férfiként nagy étvággyal bírt, ráadásul Frau Bauer ragaszkodott hozzá, hogy lakónként fizessék a lakbért. Katica az alkudozásával mindössze annyira jutott, hogy kiharcolta, Bodza is náluk maradhasson. S bár Frau Bauer mindent elkövetett, hogy kifejezze ellenszenvét a fekete szőrmókkal szemben, azért mégiscsak megtűrte. Palkó egyébként már az érkezése utáni első napokban hasznossá tette volna magát, de a legtöbb helyen csak sajnálkozó elutasításokba ütközött; nem mindenhol fogadták a külföldieket bizalommal – mi van, ha betaníttatják, aztán majd egyszer csak, újra engedve a kalandvágynak, továbbáll, és máshol kamatoztatja a náluk megszerzett tudást. Az sem könnyítette meg a dolgot, hogy Kerekes Pál egy mukkot sem beszélt németül, mindenhol Katica tolmácsolt neki. Első körben a BallinStadtban próbálkoztak, de hamar be kellett látniuk, hogy nyelvtudás híján ott nem sok hasznát veszik. A nagy forgalom és az állandó változás miatt nélkülözhetetlen volt a kommunikáció. A takarítókat hol ide, hol oda küldték, a fűtőházban a biztonsági rendelkezés miatt kellett érteni a német beszédet, a menzán pedig a konyhafőnök nem tűrte meg, ha valakivel nem tudott szót érteni. Maradt tehát a kemény, könnyen betanítható, kétkezi tevékenység. A kikötőben, rakodómunkásként nem fecsegésre, hanem izmokra, szorgalomra és némi alázatra volt csupán szükség, ezért Katicának nem volt kétsége afelől, hogy Palkó ott megállja majd a helyét.

– Azért túlzásba ne essen az úr, nem bálba készül ám – pördült Katica Palkó mellé, aki a művelethez szükséges grimaszok kíséretében az utolsó simításokat végezte a beretvájával. Nagyokat csücsörített, hol balra, hol jobbra húzta a száját, ide-oda tologatva a nyelvét, hogy mindenhova eljusson a penge. Most, hogy lekanyarította a bajuszát, a csupasz képével olyan volt, mint egy kölyök. Mint egy csinos, jóvágású kölyök – állapította meg Katica magában, amikor mögé lépett, hogy hátulról átölelje.

– Csak nem fél a kisasszony, hogy más is szemet vet rám? – tette le Palkó a borotvát, és megfogta a finom kezeket, majd a mellkasán átvezetve a szájához húzta és megcsókolta őket.

– Ó, ott aztán legfeljebb borostás hódolóktól lehetnél veszélyben – tört fel Katicából a kuncogás, mire Palkó szája is mosolyra rezdült. Megfordult, és a tenyerébe vette Katica állát. – Galambom, ha tudnád, hogy mennyit gondoltam rád, ha csak sejtenéd, mennyire bolondulok érted – lehelt egy csókot a cakkos szájra.

Katica majd elolvadt az érintéstől, olyan édes, olyan minden rosszat feledtető volt a pillanat. Behunyta a szemét, hagyta, hogy Palkó az ajtófélfának feszítse, és immáron vadul követelje az ajkát. Nem tiltakozott, dehogy tette, ez volt minden, amire ebben a percben vágyott, és talán meggondolatlanul még többnek is átadta volna magát, ha nem fordul a kulcs a zárban. Még időben szétrebbentek, de Gizellát nem tudták megvezetni, a sokat tapasztalt asszony pontosan tudta, hogy rajtakapta a szerelmeseket. Szigorú tekintete azonnal helyrebillentette Katicát, aki meghunyászkodva visszasietett a szobájába, hogy rendbe tegye az éjszaka összegubancolódott tincseit.

– Vigyázz rá, azért vagyunk itt. Mindennek megvan a maga ideje – bökte oda Palkónak Gizella, miközben lekapcsolta Bodzáról a nyakörvet. – Nem kutyának való hely ez a város, zsinórra kötve bóklászni emeletes házak között – zsörtölődött, de nem úgy tűnt, mintha Bodzát megviselné a dolog. Boldog farkcsóválás közepette követelte a reggelijét, amit elfogyasztva azonnal Katica után szaladt, hogy a szoknyájába kapaszkodva jelezze, igazán játszhatnának egy kört.

– Mész innen, te kis zsarnok, még a végén elszakítod, nincs olyan gazdag gardróbom ám – tolta el magától a lány, de nem dühös volt a hangja, hanem inkább sajnálkozó, amiért nem tud eleget tenni a kívánságnak.

2. fejezet

Szürke tél uralta a kikötőt. Olaj, festett bőr és hal szaga keveredett a fagyos, száraz levegőben. Katica önkéntelenül is többször az orra elé kapta a kezét. Fázott, hiába terített egy vastag kendőt is a kabátjára, még így is a hátába hasított a jeges szél. Itt nem védték az embert se termetes fák, se magas épületek a viharos lökések elől. A hajóforgalom ugyan nem állt le teljesen, de az őszi vagy tavaszi nyüzsgéshez képest feltűnő volt a nyugalom. Késő délelőtt volt, a reggeli szállítmányok már úton voltak a Speicherstadt felé, a délutáni műszak még nem kezdődött el. A munkások vagy az otthonról hozott uzsonnájukat csomagolták ki éppen, vagy valamelyik parti kantin előtt álltak sorban. Azok, akik a csónakokon kísérték a raktárakba a friss árut, még kénytelenek voltak elnyomni a gyomruk korgását.

Katica oldalra lesett, Palkó tekintetét kereste, de az az Elbát, a dokkokat és a kikötött gőzösöket mustrálta bizalmatlanul. Mennyi élettelen óriás, mennyi lélektelen tákolmány – ráncolta a homlokát a fiú, de magában tartotta az érzéseit. Miért kellene Katicát terhelnie vele, meg amúgy is lehet, hogy csak az ismeretlen ijeszti meg, azért tűnik minden olyan zordnak, másnak, mint odahaza. A 7-es dokkhoz tartottak, Sophie javaslatára, aki sajnálattal közölte, hogy ők már nem kapnak a héten szállítmányt, de a festett, cserzett bőrök szerdán érkeznek Indiából, ott feltehetően minden kézre szükség van, és mivel ez a legkevésbé kedvelt teendő a bérmunkások körében, jó eséllyel fogadnak majd újakat. Katica szaporán szedte a lábát, Palkó alig tudott vele lépést tartani.

A dokk előtt kis fülke fogadta őket, benne egy nagydarab, sörtehajú férfi, talán ötvenes, a kezét egy apró kályhaféle fölé tartva próbálta pótolni a meleget, amitől megfosztotta sörhasán szétnyíló kabátja. Unalmat tükrözött a tekintete, meg némi gyanakvást: csinos, ápolt fiatal lányok ritkán fordultak meg a mólón, a további sorsukra váró, szortírozott zsákok között.

A férfi látta, hogy felé közelednek, de ennek ellenére nem tárta ki a fülke ajtaját, megvárta, míg odaérnek, és a kopogásnak sem ment elébe.

– Mi tetszik? – dugta végre ki a fejét.

– Kinek mi – felelte Katica, mire a férfi hunyorogva végigmérte. Az addig tompa tekintetében mintha felcsillant volna egy halovány szikra, tetszett neki, hogy a fiatal nőnek felvágták a nyelvét. Palkót piszkálta, hogy nem érti a párbeszédet, ám a férfi pillantását egészen jól be tudta azonosítani. Más esetben már helyretette volna a fickót, hogy ne nézegesse a lányt, aki láthatóan hozzá tartozik. Ezt bizonyítva átvetette a karját Katica kendőbe csomagolt válla felett. De a férfi mit sem törődve vele továbbra is csak Katicának szentelte a lassan ébredező figyelmét.

– Nincs munkafelvétel, ma elegen vagyunk – közölte, sejtve, hogy miért vannak ott.

– Ma, de holnap meg könnyen lehet, hogy túl kevesen. Ilyen izmokra mindig szükség van – fejtette le Palkó karját, hogy a bicepszét tapogatva mutassa a benne rejlő erőt.

Palkó arcába szökött a vér, elkapta a karját. Nem lóvásáron vannak, mégis mit jelentsen ez – nézett sértetten Katicára, aki kedvesen így csitította a hangulatot:

– Ne vedd magadra, ezekkel így kell szót érteni.

De Palkó nem értette a szót, se így, se úgy, és ez a fickónak is hamar szemet szúrt.

– Rendben, de csak egy márkát kap műszakonként – közölte szárazon.

– Két márka, és háromóránként fél óra pihenő – fűzte Katica a mellkasán keresztbe a karját.

– Kár márkát a hazaiak kapnak, egy ötvenet az idegenek, akik legalább valamennyit beszélnek németül. De ez itt – bökött a fejével Palkó felé megvetően. – Ennek legfeljebb egy márka jár.

– Nem tudtam, hogy társalkodót keres, talán unja a saját fizimiskáját? – A férfi uzsonnától zsíros bajusza megmoccant, egy röpke mosoly piszkálta meg. Nem tudta eldönteni, hogy bosszantja vagy szórakoztatja-e a lány.

– Nem én csinálom a szabályokat. Aki nem beszéli az ország nyelvét, annak csak egy márka dukál.

– Azt hittem, maga a főnök. Ilyen szép ember, saját irodával – kacsintott Katica, ami már végképp nem volt Palkó kedvére való.

– Nem bánom, egy ötven, de akkor nem veszem fel a listára, nem kap hivatalos papírt. Ha tolvajláson kapom, rendőrt hívok, ha lazsál, lopja a napot, azonnal kiteszem a szűrét, bér nélkül mehet haza.

Katica egy határozott bólintással megpecsételte az alkut, majd figyelmeztette Palkót, hogy ne feledkezzen meg a táskájában lapuló, zsírpapírba csomagolt zsemléről, és még egyszer megkérdezte tőle, hogy biztosan megjegyezte-e a visszafelé vezető utat. Palkó csak annyit motyogott, hogy nem kisded, megvan a magához való esze, felesleges aggódnia érte. Menjen csak a dolgára, már így is túl sok időt rabolt el tőle. Nem kell neki még egy dadus, épp elég Gizellát megszoknia.

– Jól van, jól van, ha nem kellek, holnap már nem jövök – állt Katica lábujjhegyre, hogy egy csattanós csókkal némítsa el a morgolódást. Palkó megenyhült, átölelte a kedvesét, mielőtt tréfásan elhessegette volna.

– Nem fog csalódni, Kerekes Pál jó munkaerő – mutatta be a kedvesét a férfinak.

– Schwarz – bökte oda az a saját nevét, majd kilépve a fülkéből, a cölöpökhöz rögzített ötven láb hosszú hajó felé indulva intett Palkónak, hogy kövesse.

Katica pedig BallinStadt felé vette az útját, délben kezdett, úgyhogy igencsak meg kellett lódulnia, hogy időben odaérjen. A munkában megfásult férfiszemek csak úgy falták a siető kisasszonyt, füttyök, kurjantások kísérték a lépteit. Eleinte nem zavarták az olcsó bókok, talán még simogatták is az elmúlt hónapokban mélyre ásott nőiességét, ám amikor egy otromba fickó utánaeredt, és a fenekére csapva adott hangot az elismerésének, úgy ráförmedt, hogy az a társai röhögésétől kísérve, fülét-farkát behúzva menekült.

{1} Dóczi Lajos fordítása.