Fordította Csonka Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rebecca Miller: Total. Stories. Farrar, Straus and Giroux,

New York, 2022

Copyright © Rebecca Miller, 2022

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2023

Minden jog fenntartva

Borítókép © Polina Korzun/Arcangel

D.-nek

És Titti emlékének

MRS. MCKIVAN

Az egész a katicabogarakkal kezdődött.

Az első a szerencse ígérete volt egy tavaszi napon, amikor épp törölközőket hajtogattam a gyerekek fürdőszobájában. A fényes kis buborék ügyetlenül araszolt felfelé a tükrön, valósággal döcögött vidám sárga foltokkal pettyezett piros páncéljában.

Katalinka, szállj el,

Jönnek a törökök.

Sós kútba tesznek,

Onnan is kivesznek.

Kerék alá tesznek…

Hol ebben a szerencse?

Fölé hajoltam, elébe nyújtottam az ujjamat, ő pedig felmászott rá. Azon töprengtem, hogy akkor vajon most kívánnom kellene-e valamit.

Tyler ekkor lépett be alvástól duzzadt szemmel, és letolta a nadrágját a pisiléshez, egyáltalán nem vette észre a jelenlétemet. Az ujjbegyemen egyensúlyozó katicát néztem, miközben a sárga pisi férfias áradata zubogva zúdult alá a vécécsészébe. Felhúzta a nadrágját, és az ajtó felé fordult.

– Hát a kézmosás? – szólaltam meg.

Felnézett, nem lepődött meg különösebben, hogy ott lát, aztán odanyújtotta pufók kezét, hogy mossam meg én. A gyerekeim számára ugyanúgy mindenütt jelenvaló vagyok ebben a házban, ahogy a levegő – gyakran nagyjából annyira figyelnek oda rám, mint a szúnyoghálón beszűrődő szellőre. Tudom, ez nem hangzik valami jól, de én büszke vagyok rá. A gyerekeim bíznak bennem. Tudják, hogy mindig ott vagyok.

Tyler visszament a szobájába. Hallottam, ahogy nekilát repülőteret építeni. A bátyja, Kyle, még iskolában volt. Fél három, gondoltam, még van időm egy gyors orgazmusra a tanítás vége előtt. Úgyhogy bementem a hálószobánkba, bebújtam a takaró alá, a vetetlen ágyba, és letoltam a nadrágomat.

La petite mort. A franciák így nevezik. Kis halál. Tényleg olyan, mint a halál, nem? A nyitott száj, a lehunyt szemek, ahogy az ember pár másodpercre az időn kívülre kerül – ilyenkor nincs sehol. Élvezés közben képtelenség félelmet érezni. Az sem érdekelne, ha egy cápa rontana rám a hullámok közül.

Amikor az egyetemen flörtölni kezdtem Craiggel, épp egy francia versantológiát lapozgattunk, ott olvastuk ezt, és nevetgéltünk rajta. Une petite mort. Később, amikor együtt voltunk az ágyban, ezt suttogtuk egymás fülébe – une petite mort. (Francia szakosok voltunk.)

A tényleges, testi szex olyan esetlennek és sutának tűnik manapság. A saját meztelenségemet gumiszerűnek, érzéketlennek látom, ezzel a terhes hassal, a vékony, erőtlen végtagokkal, a durva, sűrű szeméremszőrzettel. A szex fejben sokkal simábban működik. Persze csak a férjemre gondolok, másra soha – az igazi árulás lenne. Soha nem voltam hűtlen Craighez, nem is lennék. De ilyenkor képzeletben mindig idegent csinálok belőle: egy pasi, akivel egy bárban vagy egy könyvtárban találkozom. Rám néz, és nem tehet róla, egyszerűen felizgatja a (valójában nem létező) nagy fenekem.

Szóval titkon megértem azokat a meleg férfiakat, akik azt mondják, imádják idegenekkel csinálni. Persze nekem személy szerint soha nem lenne bátorságom felszedni valakit, akinek előzőleg nem mutattak be, és valószínűleg nem is tetszene a dolog a valóságban. Vagy talán mégis. De tudják, hogy egyesek mennyire undorodnak egy bizonyos meleg férfitípustól, azoktól, akik idegenekkel szexeltek az AIDS előtt – ki tudja, lehet, hogy még mindig csinálják, de már kevesebben. Valójában az általam ismert legállhatatosabb pár – engem és Craiget leszámítva – két férfiból áll: Larry és Dennis, a múlt héten voltak nálunk vacsorázni. Eszük ágába nem jutna felszedni egy idegent. A legkevésbé sem vagyok homofób – kivéve persze, ha a fiaimról van szó, az ő esetükben enyhe idegesség fog el a gondolattól, hogy esetleg melegek, de nem hinném, hogy azok. Valószínűleg még korai megmondani, bár az ember úgy gondolja, egy anya biztos érezné.

Mindegy, a lényeg az, hogy szerintem van valami szívszorító az idegenekkel folytatott szexben. Ugyanakkor abszolút hiszek a hűségben. Mert utálok megbántani másokat, és utálom, ha megbántanak. Soha nem akartam kutyát – már gyerekkoromban sem –, mert a kutyák legfeljebb tíz–tizenhárom év után elpusztulnak, és minden egyes kutyával újra és újra át kell élni ezt a veszteséget. Megszerettetik magukat veled, gyakorlatilag emberré válnak számodra, aztán meghalnak. Vagy olyan betegek lesznek, hogy meg kell öletned őket. Kislánykoromban volt egy kutyám, egy collie, Follynak hívták, Folly, a collie, és egy nap, amikor már öreg volt, odafagyott a jéghez odakint. Már nem volt képes felállni. Nem segített, hogy felmelegítettük, a lábai felmondták a szolgálatot. Apámmal elvittük az állatorvoshoz, és én tartottam, amíg beadták neki az injekciót, ő pedig aggódó, engedelmes arckifejezéssel nézett fel rám. Tudta, hogy meg fogom ölni, és nem értette, miért. Aztán ki kellett mennem a helyiségből – vagy talán féltem bent maradni. Hagytam Follyt egyedül meghalni. Ez elég szörnyű volt. És emiatt nem voltam hajlandó háziállatot venni a fiaimnak. A szeretet ára, ezt mindannyian tudjuk, végül mindig a veszteség, és ez nagy ár, én mondom. A romantikus filmek és könyvek folyamatos reklámkampányt folytatnak, hogy mindenkit rábírjanak, szeressen féktelen szenvedéllyel. „Szeress! – biztatnak. ‒ Szeress! Szeress jobban! Ne légy óvatos! Ne védekezz ellene! Kihűlt a házasságod? Válj el! Menj hozzá a szerelőhöz!”

Nem vettem észre, hogy a propagandaírások szerzői feltüntetnék az otthoni telefonszámukat a könyvborítójukon vagy a filmjeik végén, hogy felhívhassuk őket, amikor be kell mennünk a kórházba végignézni, ahogy azok, akiket ilyen odaadással szerettünk, meghalnak. Nem kínálnak segítséget, amikor szemtanúi vagyunk annak, ahogy férjünk, feleségünk, szüleink, gyerekeink elszíneződnek és összegyűrődnek, mint egy lyukas lufi; nem vettem észre, hogy felajánlották volna, hogy elpakolják a halottak ruháit, vagy azokét, akik másokért hagytak el minket. Hol vannak ezek a művészek, amikor szükségünk van rájuk? Kínálnak nekünk bármiféle részvétet? Nem, mert nem törődnek velünk. Nem is gondolnak ránk. Az anyánk mellén érzett végtelen szeretet iránti vágyunkból táplálkoznak, szánalmas szükségletünkből gazdagodnak meg, hogy arra a boldogságra vágyunk, melyet anyánk meleg vérében fürödve éreztünk embrióként.

Úgy egy héttel azután, hogy megláttam az első katicabogarat, újabb ötöt vettem észre a fiúk fürdőszobájában. Kettő a mosdókagylóban, egy a fürdőkádban, kettő a tükrön mászott körbe-körbe. Napokkal később épp mesét olvastam Tylernek az ágyában, amikor az egyik az arcomra pottyant. Pánikba estem, felsikoltottam. Nem is tudtam, hogy képesek repülni. Ügyetlenül, ostobán landolnak, és amikor eljön a felszállás ideje, két kis titkos szárnyat tolnak elő a páncéljuk alól. Egy hónapon belül harmincöt katicabogarat számoltam össze csak a fiúk fürdőszobájában. Egyre többet repkedtek, és egy nap egyikük őrült körözésbe kezdett, aztán vádlin csípett. Valóságos invázió volt. Kezdtem azt hinni, hogy gonoszak.

De egy katicabogarat nem lehet megölni. Szörnyű balszerencsét hoz, ha az ember megöl egy katicabogarat.

Egyre kevesebb időt töltöttem otthon. Miután elvittem a fiúkat az iskolába, nem mentem haza, hanem megittam egy csésze koffeinmentes kávét, elmentem bevásárolni, párszor még egy matinéra is beültem. Aztán elmentem Tylerért az óvodába, és korán megebédeltünk valahol. A házban kezdett eluralkodni a rendetlenség. Narancshéjak az ágyak alatt, kosz a vécécsészében. Craig igyekezett nem szóvá tenni. Tudja, milyen vagyok terhesen. Nehéz leírni, mi történik – olyan, mintha minden fal eltűnne az elmémben, mint amikor a kocsi ablakai legördülnek, és a gondolatok szabadon lebegnek az agyamban. Zoknikat találok a mélyhűtőben, füzeteket az ágyneműs szekrényben. Egyszer két nappal később jelentem meg a fogorvosnál. De legalább az időpontot eltaláltam. De a katicabogarak valódi problémával fenyegettek. Nem tudtam aludni, nem akartam a házban lenni, és nem engedtem, hogy Craig kártevőirtót hívjon. Egyik este a konyhaasztalnál ültünk vacsora után. Craig nézte, ahogy az egyik bogár egy lassan megszilárduló reggelipehellyel teli tál peremén araszol végig. Aztán megszólalt:

– Ha segítségre van szükséged a háztartásban, szerzek valakit. Megkérdezem anyámat. – Könnyekben törtem ki. Nem tudom biztosan, megkönnyebbülés volt-e, vagy előérzet.

Másnap reggel pontban 9.00-kor anyósom, Carroll Rice megérkezett az új Chevy Impalájával. Világoskéket viselt: vasalt nadrágot, színben hozzáillő kék pulóvert, válltöméssel. Még platinaszőke hajában is látszott némi kékes árnyalat. Én még mindig Craig pizsamájában, a hasamat az üveghez nyomva álltam, és néztem az ablakon át, ahogy kiszáll a kocsiból, pedánsan lesöpri a képzeletbeli morzsákat a melléről, és megkerüli a kocsit. Az anyósülés ajtaja baljós lassúsággal nyílt ki – láttam, hogy egy kéz markolja meg az ajtókeretet. Egy sötét fej bukkant fel, majd kilendült a látómezőmből. Eltelt egy másodperc. Hirtelen egy hatalmas termetű nő kászálódott ki az alacsony autóból, majd némi nehézség árán felegyenesedett. Legalább száznyolcvan centi magas lehetett. Rövid, sötét haj, sportos testalkat. A mellei akkorák, mint két görögdinnye. Carroll a válláig ért. Elindultak a ház felé. Carroll hanyag kopogás után benyitott, és magas, éneklő hangján elkiáltotta magát:

– Daphne!

– Szia, Carroll – üdvözöltem. A hónaljam izzadt, nem mostam fogat, a hajam kócos volt. Carroll végigmért, és felsóhajtott. Ő hat gyereket szült, és kétlem, hogy akár csak egyetlen reggelen is így elhagyta volna magát.

– Édesem, ő itt Nat. Ő fogja gatyába rázni az életedet.

Az Óriási Nő fölém tornyosult. Átható, világoszöld szeme volt, látványosan hátraugró, hatalmas állát mintha odadrótozták volna az arca többi részéhez. Betonszínű, hatalmas melegítőt viselt.

– Hallom, szükség van egy kis segítségre a háztartásban – szólalt meg.

– Hát – feleltem. – Azt hiszem… igen. Csak gondoltuk, megpróbáljuk…

– Te csak ülj le, aranyom – jelentette ki Nat. – Nem nézel ki valami jól. Képzett ápolónő vagyok, úgyhogy nyugodj meg. – Leültem.

Carroll önelégült arccal nézett rám.

– Annyira örülök, hogy végre hagyod, hogy segítsek – súgta oda.

Nat teát főzött nekünk, aztán nekilátott a konyha kitakarításának, és közben hangosan, vibratósan fütyörészett. Egy idő után mennydörgő léptekkel felcsörtetett az emeletre, és bekapcsolta a rádiót. Még csak körbe se vezettem a házban. Mindent megtalált magától.

Később, miközben épp törölköztem a zuhany után, hallottam a rádióból a prédikációt, amit hallgatott. Egy férfihang épp azt mondta: „De nem az a kérdés, hogy mire van szükséged. A kérdés az: Mire van szüksége Jézusnak? És a válasz könnyű – mert a válasz mindig ugyanaz: Jézusnak a szeretetedre van szüksége.” Mire kiléptem a szobámból, Nat már mindennek talált helyet a házban. Mindent, ami belefért egy másik tárgyba, begyömöszölt valahova. Nem számított, hogy logikátlan. Hajgumikat tett tojástartókba. Filctollakat a salátástálba. A ház makulátlannak tűnt, de sok holminak nyoma veszett.

Pár nap múlva kezdtem gyanakodni, hogy Nat irtja a katicabogarakat. Egyre kevesebben voltak. Egyszer húsz tetemet találtam az egyik ablakpárkányon. Szimatoltam, de nem éreztem vegyszerszagot. Miért pusztultak el?

– Itt a szezonjuk vége – közölte Nat. De én még mindig rá gyanakodtam. Ennyi katicabogárnak valami óriási szerencsét kellett volna hoznia az életünkbe. A kiirtásuk bajt hozhat ránk. Aggódni kezdtem, és valahányszor egy óránál tovább nem éreztem, hogy a baba megmozdult, addig bökdöstem, amíg mocorogni nem kezdett.

Nat főzött is. Egyszerű és meglehetősen íztelen ételeket, de a gyerekek imádták: lasagnét, spagettit húsgombóccal, rántott halat, sült babot. Miután első nap végzett a takarítással, azt vártam, hogy elmegy, de csak magára kanyarított egy kötényt, és elkezdett aprítani. Ha a gyerekek otthon voltak, befogta őket házimunkára. Tyler az övéről lógó törlőronggyal, kezében szivaccsal járkált fel-alá. Mindkét fiú imádott Natnek dolgozni. Kifésülte kócos hajukat, megszelídítette és vízzel simította hátra a fürtjeiket, amiket úgy imádtam. A nullásgépet kezdte emlegetni. A ház kitakarítva, a gyerekek lefoglalva, a vacsora a sütőben – nem volt más dolgom, mint olvasni, és várni, hogy Craig hazaérjen. Egyre több időt töltöttem a szobámban. Nat folyton a kedvemet leste. Ha tíz perce feküdtem az ágyban, máris kopogás hallatszott az ajtón, hatalmas sziluettje megjelent az ajtófélfa keretében.

– Éhes vagy? – Naponta három főétkezés, plusz tizenegykor tojásos szendvicsek, négykor egy tál bab. Egy hónap alatt hét kilót híztam. Az orvosom döbbenten és megkönnyebbülten konstatálta, hogy elértem a normális súlyt. Nem mondtam el neki, hogy szinte fel sem kelek, egész nap eszek, és csak ritkán látom a gyerekeimet. Nat lassan magatehetetlen beteget csinált belőlem. És kezdtem rájönni, hogy Carroll kezdettől fogva annak tart. Egyik este elbújtam a folyosón, és kihallgattam, ahogy reszelős suttogásával így szól Craighez:

– Mondom neked, hogy Nat megmentett benneteket. Az egész családot megmentette.

– Azért nem volt olyan rossz a helyzet, anya – felelte Craig elcsukló hangon. Mindig békülékeny, mindig elsimít mindent, mindig leereszkedő a nőkkel.

– Nem volt olyan rossz? Olyan vagy, mint a béka! Ha egy békát hideg vízbe teszel, és lassan melegíteni kezded, észre se veszi, aztán mire észbe kap…

– Megfőtt. Értem.

– Ismerd el, hogy a ház most rendben van.

– Abszolút. És köszönöm.

– Szüksége volt erre, Craig.

– Tudom.

– Labilis.

– Stresszes volt, semmi baja.

Ekkor arrébb mentek, és már nem hallottam őket, de két nappal később Craig szóba hozta a terápiát. Isten, bocsáss meg a férjem anyjának!

Egyik délután, mivel más dolgom nem volt, levetkőztem, és a tükör elé álltam. A csípőm és a combom megvastagodott Nat kényszeretetése következtében, a hasam kidülledt, de a karom és a lábszáram még most is sovány volt. Úgy néztem ki, mint akit elkezdtek felfújni, de félbehagyták, mielőtt a végtagok teljesen megteltek volna levegővel. A törzsemen sötét vonal húzódott végig, mintha tussal rajzolták volna. A két mellem közül indult, egészen le a szeméremcsontomig, kettévágva a hasamat, mintha egy műtétre készített volna elő. Milyen különös a terhesség. Még mindig nem tudom túltenni magam rajta. Egy baba növekszik a bensőmben. Névtelennek, állatiasnak érzem magam tőle. Aznap, ahogy ott álltam a tükör előtt, sürgető szükségét éreztem, hogy találkozzak ezzel a babával. Hirtelen látni akartam az arcát. A képmásom a tükörben eltakarta előlem a gyermekemet – le akartam kaparni róla, mintha agyag lenne. Meg kellett törnöm az elzártság, a bezártság bűvöletét: el kellett menekülnöm Nat elől. Sikítani akartam. És akkor – istenre esküszöm, így történt, nem csak kitaláltam –, elfolyt a magzatvizem. Ott álltam meztelenül a tükör előtt, meleg folyadék csorgott végig a combomon, és tócsába gyűlt a lábam alatt. Két hónappal korábban a tervezettnél. Felkaptam egy melegítőnadrágot, és hívtam az orvost. A gyerekeket Natre bíztam. Hála az égnek, hogy itt van, gondoltam magamban, miközben Craiggel kisiettünk az ajtón. Drága férjem arcán aggodalom látszott, kerülte a tekintetemet. Hét hónap elég lehet, de nem mindig elég. Tudtam, mire gondol. Arra gondolt, hogy ha elveszítjük ezt a babát, a felesége nem fogja túlélni.

Felvágtak, és kiemelték belőlem a fiamat. Utána lenéztem a rubinvörös vágásra a hasamon, úgy csillogott, mint egy húsos virág, a lábam meleg volt, zsibbadt, viszketett az érzéstelenítéstől. Az orvos felemelte a babát. Nem sírt fel. Mintha megmoccant volna. Kék volt. Átadták valakinek. Két maszkos nővér masszírozta szótlanul a narancssárga fényben. Kértem, hadd foghassam meg. Senki sem felelt. Dögönyözték a húsát, próbálták visszacsalogatni vonakodó lelkét a világ küszöbéről, ahol tétován toporgott. Aztán meghallottam a sírást, vékony hang volt, akár a selyemfonál, és tudtam, hogy élni fog. Tudtam, hogy ez a baba jól van, ugyanúgy, ahogy azt is tudtam, hogy a kishúgom meg fog halni, attól a pillanattól fogva, hogy a karomba vettem, bár nem fogalmaztam meg magamban. Két hónapot élt. Egy sors nélküli gyermek. Hatvanegy nap volt a kezére pecsételve. Virginia.

A babának egy ideig a kórházban kellett maradnia, és nekem is. Craig minden este meglátogatott minket, és beszámolt a fiúkról. Nat leborotválta a hajukat. Állítása szerint tetűveszély volt az iskolában, de én ebben kételkedtem. Mindig is meg akarta nyírni őket. Aztán ott volt a templom. Kétszer is elvitte őket egy héten. Craig azt mesélte, hogy még új, keresztényhez illő ruhákat is vett nekik. Nevettünk rajta. Beköltözött a házba. Hát persze hogy beköltözött – másképp hogyan érne be Craig nyolcra a munkahelyére?

Nagy békesség fogott el a baba születése után. Úgy éreztem, soha többé nem tervezek el semmit. A jelen puha burka vett körül, egyedül voltam a kis Adammel. Néhány napig az inkubátorban kellett lennie, kivéve, amikor szoptattam, de utána megengedték, hogy a szobámban maradjon. Órákon át csak az arcát bámultam. Igazság szerint kicsit tartottam a visszatéréstől a való életbe.

De végül eljött a nap. Megérkeztünk a házhoz, és láttam, ahogy Kyle, az én erős fiam a kerti slaggal jön-megy odakint. Felnyírt frizurája volt, és farmerbe betűrt piros-fehér kockás inget viselt. Úgy nézett ki, mintha a Bízd csak az öcskösre! egyik szereplője lenne.

– Hahó! – köszöntem oda neki. Odaszaladt a kocsihoz, és félénken rám nézett. Csak kétszer járt bent a kórházban látogatóban. Kezdte megszokni az életet nélkülem. Ahogy bekukucskált a hátsó ablakon, hogy megnézze a babát, átfutott rajtam: ha meghalok, vajon meddig fog emlékezni az arcomra, a hangomra? Mennyi idő után nem álmodik többé rólam? Az anyaságban addig legfőképp a nélkülözhetetlenséget szerettem. Kinyílt a bejárati ajtó, Nat állt ott bordó melegítőben, a kezét Tyler vállán nyugtatva. Kiszálltam a kocsiból, és mindkét fiút megöleltem.

– Utálom a babát – közölte Tyler.

– Ugyan, dehogy – szólt rá Nat. – Ő az öcséd. Jó barátok lesztek. De most még csak kisbaba. – Azzal gügyögve benyúlt a kocsiba, kivette Adamet a gyerekülésből, és hatalmas mellére emelte, ahol olyan aprónak tűnt, mint egy mókus. Irigység és megkönnyebbülés elegyét éreztem. Nagyon fáradt voltam.

– Te csak menj fel, és szundíts egyet! – utasított Nat, miközben beléptünk a sterilizált konyhába. – Majd felhozom, ha nyugtalankodni kezd. – Hálásan kapaszkodtam fel a lépcsőn, a vágás a hasamon valósággal égetett. Craig utánam jött. Fantasztikus volt úgy felmenni a lépcsőn, hogy egy gyerek se jött utánunk. Craig szorosan mellém feküdt, világoskék íriszeit felnagyította a kerek szemüveg. Craigről azt kell tudni, hogy a szülei nyolcéves korában elváltak; és titokban attól fél, hogy egy nap kiszeret belőlem, és elhagy, én pedig olyan keserű és szerethetetlen nővé válok, mint az anyja. Úgyhogy sosem tudom, hogy a szerelme valódi, vagy csak desztillált bűntudat. De abban a pillanatban tudtam, hogy egyszerűen csak szeret.

– Hát, megint megcsináltad – szólalt meg.

– Kicsit félek.

– Nem lesz semmi baj. Örülök, hogy itt van Nat.

– Én is. Mennyit fizetünk neki egyébként?

Craig vállat vont.

– Anyám ajándéka.

Aznap este a vacsoránál, miközben épp Nat híres lasagnéját és apróra vágott salátáját eszegettük, a baba pedig békésen aludt a mózeskosárban, Kyle és Tyler összeveszett. Kyle megpróbált elcsórni egy koktélparadicsomot Tyler tányérjáról.

– A felebarátod paradicsomát ne kívánd! – szólt rá Craig. Felálltam, hogy mossak nekik még párat. Nat kuncogva pattant fel helyettem.

– A férjem Mrs. McKivannak hív – jegyezte meg, miközben a szűrőben megmosta a paradicsomokat. Craig és én meglepetten kaptuk fel a fejünket.

– Nem is tudtam, hogy férjnél van, Nat – szólalt meg Craig. Nat színlelt felháborodással tette csípőre a kezét.

– Mit gondolt, vénlány vagyok? Azért hív Mrs. McKivannak, mert valahányszor rendel egy étteremben, én mindig meggondolom magam, és én is ugyanazt rendelem, mert sokkal jobban hangzik az övé, mint amit én választottam. Mrs. McKivan. Ez vagyok én. – Attól az estétől fogva Craiggel magunk között Mrs. McKivannak hívtuk Natet.

Most, hogy a baba megszületett, úgy éreztem, kicsit kitisztult a fejem. És az élet olyan könnyű volt most, hogy Nat lett a főnök. Kiderült, hogy a dajkák gyöngye. Pelenkázta, fürdette a babát, tiszta ruhát adott rá. Akkor hozta oda nekem, amikor a kicsi kezdett megéhezni. A legelégedettebb baba volt, akit valaha láttam. A másik kettőre visszagondolva álmélkodtam, hogyan voltam képes egyedül megbirkózni a feladattal. A kishúgom, Virginia halála óta rettegtem, hogy valami történni fog a gyerekeimmel. Most, hogy Nat itt volt, biztonságban éreztem magam. Ápolónő. Bármilyen vészhelyzettel képes lenne megbirkózni. Elkezdtem jobban odafigyelni magamra – manikűröshöz, pedikűröshöz mentem, fodrászhoz jártam. Derékban vaskos voltam, de egészséges. Senki sem hitte el, hogy nemrég szültem. Craiggel elmentünk vacsorázni. Szexeltünk. Kezdtem jobban érezni magam a bőrömben, még arról is ábrándoztam, hogy egy nap visszamegyek mesterképzésre.

Egyik reggel az emeletre érve láttam, hogy Nat átvitte a baba kiságyát a saját szobájába. Azt mondta, így abban a pillanatban, hogy a kicsi felsír éjjel, be tudja hozni hozzám. Úgyhogy nem kell felkelnem az ágyból. Nekem ez kicsit furcsának tűnt. Azt feleltem, nekem nem gond, nem bánom, ha fel kell kelnem, szeretem hallani, ahogy mellettem szuszog. Úgy tűnt, hogy ez kissé kedvét szegte, de végül nagyokat fújtatva visszavonszolta a kiságyat a szobánkba.

Pár nap elteltével mondogatni kezdte, hogy lassan gondolkodnom kellene az elválasztáson. A másik két fiút hat hónapig szoptattam, de Nat ezt túlzásnak tartotta.

– Az első pár hétben mindent megkapnak, amire szükségük van, utána már csak kényelemből kell nekik.

– Mi a baj a kényelemmel? – kérdeztem.

– Ezt nem fogod elkényeztetni – felelte. Felháborítónak tartottam ezt a megjegyzést, összevesztünk. Azzal békített meg, hogy kijelentette, beleszeretett a családunkba. Fantasztikus anyának tart – a gyerekeim a legjobb gyerekek, akiket valaha látott, a sajátjain kívül. Ekkor hallottam először a három gyerekéről – két lány és egy fiú, akik már felnőttek és elköltöztek. Nat kiismerhetetlen volt.

Ami ezután történt, jel volt, amit félreértelmeztem. Az éjszaka közepén énekszóra ébredtem. Először beleolvadt az álmomba. Aztán kinyitottam a szemem. Adam kiságya üres volt. Felkeltem, és kimentem a folyosóra. A hang Nat szobájából jött. Benyitottam. Nat az ágyában feküdt, Adam pedig mellette, és a nő kisujját szopogatta. Nat elpirult, és motyogott valamit arról, hogy még pár percet hagyni akart aludni. Elöntött a düh. Visszavittem a babát a szobámba, bezártam az ajtót, és megszoptattam. Másnap reggel Craig úgy vélte, túlreagáltam a dolgot.

– Csak hagyni akart téged még egy kicsit aludni.

– Éjszaka egyszer meg kell etetni a babát – feleltem erre. – Én vagyok az anyja. Engem nem zavar. Ez így normális!

– Daphne! – szólt rám Craig visszafojtott ingerültséggel.

Másnap egész nap magamnál tartottam a babát. Nat úgy tett, mintha mi sem történt volna, és nem próbálta elvinni Adamet. A másik két gyerekkel foglalta el magát, vacsorát főzött, azután felvette a kabátját. Mind zavartan néztünk rá. Be kell néznie a férjéhez, magyarázta, és rendet kell tennie odahaza. Hétfőn jön. Csütörtök volt. Tudtam, hogy engem büntet az előző éjjel történtekért. Mrs. McKivan így adta tudtomra, hogy tud ő élni az én gyerekeim nélkül is. A kérdés csak az volt: vajon mi is tudunk-e élni nélküle. A hosszú hétvége keménynek bizonyult, de végigcsináltuk. Jó érzés volt, hogy újra csak a család van odahaza. Pizzát rendeltünk, megnéztünk egy filmet, elmentünk reggelizni. Rendetlenek voltunk. Vasárnap reggel a gyerekek bebújtak az ágyunkba, és mindhárman ott voltak velünk. Jó érzés volt. De örültem, amikor Nat megjelent hétfő reggel, örültem, hogy átadhatom neki a babát, hogy iskolába vigyem a fiúkat, aztán hazajöjjek, és szundítsak egyet. Mire hazaértem, Nat kocsija eltűnt. Beléptem a házba, szólongatni kezdtem. Minden egyes szobába benyitottam. Lementem a pincébe, ahol a mosógép van. Kimentem az udvarra. A szívem vadul kalapált, könnyek marták a szememet. Az első gondolatom az volt, hogy be kellett vinnie Adamet a kórházba. Leállt a légzése. Ez történt Virginiával is.

Így történt: anyám egy csíkos takaróban hozta haza Virginiát, akinek apró gyapjúsapka volt a fején, a szemét szorosan behunyta, a száját lebiggyesztette, a kezét ökölbe szorította. Ötéves voltam. Állandóan a karomban akartam tartani. Anyám néha megengedte, hogy én etessem a cumisüvegből. Imádtam, ahogy komolyan nézett rám, miközben az ajka a cumit ráncigálta, és apró tejtócsák gyűltek a szája sarkában. Egyik délután anyám letette aludni. Tammy barátnőm átjött hozzánk. Azt játszottuk, hogy boszorkányok vagyunk. Végigtáncoltunk a folyosón anyám szobája előtt, bűvös szavakat mormoltunk, varázsigéket kántáltunk. Belestünk a kiságyba, láttuk az apró kis alakot a csíkos takaró alatt. Azt hiszem, én kezdtem. Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, én voltam.

– El fogjuk rabolni! Elraboljuk! Elraboljuk! – Ördögien suttogtunk, vihogtunk, dőltünk-borultunk: két boszorkány, akik elrabolják egy csecsemő lelkét. Végül ráuntunk a játékra, és kimentünk a konyhába mogyoróvajas szendvicsért és tejért.

Másnap reggel az ég még sötét volt odakint, amikor felébredtem. Felültem, éreztem a hideg levegőt, felkaptam az ágy végére terített pulcsimat, és belebújtam. Lábujjhegyen osontam végig a folyosón a szüleim szobájáig, és bekukucskáltam az ajtón. Aludtak. Virginia a kiságyában feküdt, láttam a testét a takaró alatt. De az arcát nem tudtam kivenni. Furcsa érzés volt a baba előtt ébredni – eddig mindig a sírása keltett fel. Magányos érzés volt. Kimentem a konyhába. A linóleum jéghideg volt a csupasz talpam alatt. Arra gondoltam, milyen büszke lenne rám anyám, ha magam készíteném el a reggelimet. Megpróbáltam kitölteni magamnak egy tálba a kukoricapelyhet, de végül kiszóródott az asztalra. Épp kinyitottam a hűtőt, lábujjhegyen pipiskedve nyújtóztam, hogy elérjem a tejet, amikor meghallottam anyám sikítását. Végigrohantam a folyosón, de apám elállta az ajtót.

– Eredj a szobádba! – utasított.

Hallottam, ahogy anyám azt kiabálja:

– A kisbabámat akarom! A kisbabámat akarom! A kisbabámat akarom!

Bementem a szobámba, leültem az ágyra, a párnámat a mellkasomhoz szorítottam, és imádkoztam. Végül megérkezett a mentő.

A temetés alatt a húgom apró fehér koporsóját bámultam, és szuggeráltam, nyíljon ki, minden erőmmel arra koncentráltam, hogy a fedele akár csak egy centit is elmozduljon. Ha meg tudtam ölni, talán életre is tudom kelteni. De aznap cserben hagyott a varázserőm. Soha nem mondtam el senkinek, mit tettem. A bűntudat úgy ült meg rajtam, akár egy földre hulló levél, amit aztán a többi levél, a hó és a föld betakar. Egybeolvadt a lényemmel.

Nat kórházba vitte Adamet. Csakis ez történhetett. Felhívtam Craiget. Ő felhívta a kórházat. Nat nem járt ott. Hívtuk Nat mobilját. Ki volt kapcsolva. Craig elment a gyerekekért, és hazahozta őket. Hívtam a rendőrséget. Beesteledett. Az agyam egyetlen gondolatot forgatott körbe-körbe, újra meg újra, mint egy szárítógép: Mrs. McKivan elrabolta a kisbabámat.

Egész éjjel fent voltam, bár egy ponton nyilván elaludtam, mert emlékszem, hogy katicabogarakról álmodtam – hemzsegtek rajtam. Amikor felébredtem, a balszerencse járt a fejemben. A tévében egy dokumentumfilm ment: egy iraki nő közelijét mutatták, aki a haját tépte. Ordítva bámult bele a kamerába, az arcát eltorzította a düh. Egy bekötött szemű kisbaba feküdt egy üvegdobozban. Nem értettem, mi ez. Későn kapcsolódtam be. A brit kommentátor túl gyorsan beszélt. Nincs gyógyszer a nő kisbabájának? Valami szörnyűség történt a szemével. Jesszusom. A sivatagban gázálarcos emberek ugráltak le egy teherautóról. Gépfegyver volt náluk. Ide tartottak. Nem is tudtunk róla, de hosszú éveken át átnyúltunk a világ túloldalára, és a hüvelykujjunkkal kinyomtuk annak a kisbabának a szemét. Megvakítottuk. És most az anyja az én gyerekeimet akarja megvakítani. Be akar mászni az ágyukba, miközben alszanak, és mérget lehelni rózsaszín kis szájukba. Zagyvaságokat beszélve, csapkodva, vakon ébrednének. Az én hibám. Emlékszem, milyen önelégülten nyugtáztam pár éve a szót: „szankciókat” vezetnek be Irakra vonatkozóan. Milyen megnyugtató, békés szó, mint egy anyai kéz, amely visszatartja a hadonászó kisgyermeket. Craig kikapcsolta a tévét. Nem tudtam a szemébe nézni. Az ő anyja hozta a házunkba Mrs. McKivant. Az anyja, aki utál engem. Craig tudta, mi jár a fejemben.

Hajnalban megcsörrent a telefon. Floridában találtak rá Natre, épp perecet vásárolt egy boltban. A baba ott volt vele. Adamnek nem esett baja. Nat nem akart ártani neki. Csak magának akarta, ennyi az egész. A gyerekekkel együtt Fort Lauderdale-be repültünk. A babát az ottani kórházba vitték be. Aznap éjjel egy hotelben szálltunk meg, én, Craig és a három fiú. Néztük a híreket. És ott láttuk a képernyőn Mrs. McKivant, széles álla alatt nyilvántartási számmal. Megrögzött bűnözőnek nézett ki azon a fotón. „Egy hónapos kisbabát rabolt el egy nő.” Nem volt priusza. A rendőrség ezt mondta. Húsz éven át dolgozott ápolónőként. Férjes asszony, három felnőtt gyerekkel, akiben egy nap elpattant valami. Beleszeretett a családunkba, ahogy mondta. Amíg velünk volt, mindvégig sóvárgott, gyötrődött. Egyikünk sem vette észre. Viccnek tekintettük. Nem érdekelt minket, mit érez, az volt a fontos, hogy gondoskodik rólunk. Most börtönbe került emberrablásért, csak mert túlságosan szerette a gyerekünket. Bizonyos értelemben szégyelltem magam emiatt. A túlzott szeretet tette tönkre az életét.

Már majdnem világos van. A másik két gyerek nemsokára fent lesz. Ezekbe a pillanatokba kapaszkodom, mielőtt elkezdődik a nap. Hallom, ahogy a baba légzése megváltozik: hamarosan felébred. Érzem, ahogy a tej bizseregve belövell a mellembe, egy csepp végigcsordul a hasamon. A harmadik fiam. Még most is olyan új. Puha, rózsaszín szája kinyílik, a mellbimbóm után nyúl. Szeme még csukva, úgy túr utána, mint egy kismalac. Amikor rátapad, és megízleli a tejet, a szemhéja megrebben, szeme kinyílik. Sóvárgás. Kielégülés. Sóvárgás. Erről szól a napja. Én vagyok a melegség, az illat, a biztos pont. Még most is szinte vak, ártatlanul értetlen – mint egy kavics, egy kagyló, egy kisnyúl. Senki, ősi, az arca egy vénséges vén emberé, fogatlan szája tátva, egyszerre bámul bele a semmibe és kifelé onnan. Mindig vele maradok.

Tartalom

Mrs. McKivan

Akarom, hogy tudd

Ködök

Totál

Megjelent előttem

Számlák

Csehovék

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Györe Bori

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 355 982 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Archivo – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Veteran Typewriter – freeware by Koczman Bálint

Vollkorn – SIL Open Font License