John Scalzi

AZ UTOLSÓ EMPERÁTOR

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Last Emperox

Copyright © 2020 by John Scalzi

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: The Last Emperox

A Tor Book, Macmillan Publishing Group, LLC, New York, 2020

Fordította: Benkő Ferenc

ISBN: 978-963-419-747-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-767-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Nicolas Bouiver - Sparth

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Minden nőnek, akinek tele a hócipője mások szarságaival

PROLÓGUS

Az volt a legviccesebb, hogy Ghreni Nohamapetan, a Mezsgye ideiglenes grófja igenis meglátta a föld-levegő rakétát egy másodperccel azelőtt, hogy a légautójába csapódott.

Nem egészen így akarta megtudni, hogy mekkora kontár ez a Blaine Turnin, a védelmi minisztere, akivel éppen a küszöbönálló, a lázadó sejttel tartandó titkos találkozóról beszélt, ami megígérte, hogy a mostani polgárháborúban a gróf oldalára áll. Ghreni éppen Turninhez fordult, hogy mondjon neki valamit, mikor a szeme sarkából kiszúrt egy fényvillanást, így önkéntelenül a jármű vastag bal oldali ablakára pillantott, amelyet váratlanul betöltött a fent említett föld-levegő rakéta.

Az csak egy rakéta lehet, akarta mondani, de nemhogy az „az”, de a rövid szócska első hangja is a torkára forrt, mikor a lövedék eltalálta a légautót, és kár lenne tagadni, hogy ez mindennek alávágott.

A következő töredékmásodpercben a jármű több tengely mentén is megperdült, amitől a bekötetlen Blaine Turnin meglepett és húsos flippergolyóvá vált a jármű utasfülkéjében. Ghreni Nohamapetan, a Mezsgye ideiglenes grófja fejében pedig egymás után bukkantak fel a gondolatok, melyek nem egyszerűen kialakultak, hanem teljesen készen vágtak egymás elébe, mintha a bonyolultabb agytevékenységei eltökélték volna, hogy egyszerre engedik ki az összes ballasztot, amelyet a főnök majd később szétválogathat. Már ha lesz még később, amire egyre kisebb volt az esély, elnézve azt, hogy Blaine Turnin nyaka az imént vált gyomorkavaróan ernyedtté.

Talán könnyebb lenne százalékértékekkel bemutatni a gondolatokat aszerint, hogy mekkora részt foglaltak el Ghreni figyelmének a színpadán.

Kezdetnek ott volt a Baszki picsába picsába baszki picsába baszki a kibaszott picsába bazmeg a telibekúrt pokolba, amely a figyelmének úgy nyolcvankilenc százalékát kötötte le, méghozzá jogosan, elvégre a légautó már nemcsak pörgött, de elkezdett zuhanni is.

A dobogó második fokán, durván öt százalékkal, jócskán lemaradva szerepelt a Honnan tudhatták a lázadók, egy órája beszéltük meg a találkozót, még én sem tudtam, hogy ebben a kocsiban leszek, és hol vannak a rakétavédelmi rendszerek, egy egész bolygó vezető tisztviselője vagyok, ahol polgárháború dúl, azt hinné az ember, hogy a biztonsági tisztjeim nem csak a töküket vakarásszák. Ezt egyelőre nehezére esett megemészteni, így az agya úgy döntött, hogy még nem rágódik a válasszal.

Harmadik helyen Ghreni tudatos figyelmének úgy négy és fél százalékával az Azt hiszem, új védelmi miniszterre lesz szükségem lett a bronzérmes. Elvégre Blaine Turnin testét jelen állapotban leginkább a „szanaszét hajtogatott” jelzővel lehetett volna leírni, így nyilván fején találta a szöget, ennélfogva nem érdemelt több szót.

Ezt követte a sereghajtó negyedik gondolat, amely Ghreni figyelmének és agytevékenységének csupán hajszálnyi maradékát kötötte le, de ettől még nem először és nem ritkán merült fel benne – mi több, olyan gyakran, hogy több szempontból ez határozta meg Ghreni Nohamapetant, és ez tette azzá, aki: a nehézkedés és a sodrás foglya. A gondolat így szólt:

Miért én?

Valóban, miért Ghreni Nohamapetan? A sors milyen fintora vezetett ahhoz, hogy ide jusson az élete, hogy a teste és a sorsa is tehetetlen hévvel sodródik, és ő igyekszik nem lehányni az immár bizonyosan néhai védelmi miniszterének jóformán vitathatatlan tetemét?

Sokrétű kérdés volt ez, amelyre temérdek helytálló válasz létezett.

a) Megszületett;

b) Olyan nemesi családba, mely eltökélte, hogy uralni fogja az Egyesülés évezredek óta létező csillagközi birodalmát;

c) Amelyet az Ár, ez a Ghreni által felfoghatatlan jelenség egyesített, mely szupergyors sztrádaként kötötte össze az Egyesülés naprendszereit;

d) Melyeket egytől egyig az emperátor adóztatott és igazgatott, aki az Ár hullámait összefogó Origóból gyakorolta a hatalmát;

e) Legalábbis addig, míg a közeljövőben be nem áll egy változás az Árban, amivel annak minden hulláma a Mezsgyére fog vezetni, amely jelenleg az Egyesülés legelszigeteltebb rendszere;

f) Így Ghreni nővére, Nadashe eltökélte, hogy egy Nohamapetannak államcsínyt kell elkövetnie a Mezsgye rangidős grófja ellen, de ő nem ért rá, mert azon ügyködött, hogy hozzámenjen a közvetlen trónörököshöz, Rennered Wuhoz, Amit, Ghreni bátyja pedig a Nohamapetan-ház üzleti ügyeit intézte;

g) Szóval le van ejtve minden, Ghreni lesz a szerencsés;

h) Aki el is ment a Mezsgyére, és titokban polgárháborút szervezett, miközben a nagyközönség előtt szövetségre lépett az előző gróffal;

i) Aki ellen merényletet követett el, és Claremont grófjára kente az orgyilkosságot, akit Ghreni csupán birodalmi auditornak vélt;

j) Aztán megkapta az ideiglenes grófi címet azzal az ígérettel, hogy véget vet a polgárháborúnak, aminél mi sem volt könnyebb, hiszen ő pénzelte a zendülőket;

k) De közben kiderült, hogy Claremont grófja egyben az Ár szakértője is, aki a kutatásai révén rájött, hogy az Ár hullámai nem vándorolnak, hanem összeomlanak;

l) Ami igaznak bizonyult, mikor összeomlott a Mezsgyét az Origóval összekötő hullám, az egyetlen kiút a rendszerből;

m) A gróf ekkor a gyakorlatiasság jegyében szövetséget ajánlott Ghreninek, hogy felkészítsék a Mezsgyét az Ár, és ezzel együtt a jelenségtől függő Egyesülés összeomlását követő elkerülhetetlen elszigeteltségre;

n) Ghreni kosarat adott a grófnak, méghozzá, öhm… jó okkal, és helyette eltakarította;

o) Amivel magára haragította a lányát és az egyetlen örökösét, Vrenna Claremontot, aki pechjére a Birodalom leszerelt tengerésztisztje volt rengeteg szövetségessel, ráadásul részletesen ismerte az apja kutatási eredményeit;

p) Amelyeket mindenkivel megosztott;

q) Így mindenki megharagudott az ideiglenes grófra, amiért eltitkolta előlük az Ár összeomlásának dolgát;

r) Amit új polgárháború követett;

s) Ezúttal ellene;

t) Az élén új lázadókkal;

u) Akik rakétát lőttek az istenverte kocsijára.

Ghreni mentségére szóljon, nem ő választotta az életét.

Ami sovány vigaszt jelentett, mikor légautója becsapódott a Mezsgye fővárosa, Mezsgyefő felszíni utcáiba, és jó néhány gördüléssel később teljesen és végleg megállapodott.

Ghreni a zuhanás legvégéig szorosan behunyta a szemét, és arra nyitotta ki, hogy légautója az alvázán pihent Blaine Turnin néma, rezzenetlen és ellazult testével a szemközti ülésen, aki megszólalásig úgy festett, mintha nem eleven rumbatökként töltötte volna az elmúlt fél percet. Csupán a feje jelezte, hogy nem egy röpke és végtelenül pihentető álomba merült, hiszen olyan szögben állt, mintha a nyakcsigolyáit túlfőtt tésztára cserélték volna.

Tíz másodpercre rá kifeszítették Ghreni rommá tört légautójának az ajtaját, és a testőrségének a tagjai – mi a pokol, az ő légautójukat bezzeg nem vették célba!, üvöltötte magában – kicsatolták az üléséből, aztán durván kicibálták a kocsijából, hogy betereljék a tartalék autóba, amellyel légvonalban elrepíthetik a grófi palotába. Búcsúpillantás gyanánt még láthatta, ahogy Turnin teste a fülke padlójára rogyva emberi futószőnyeggé válik.

– Maga szerint nem gyanús, hogy a többi légautót nem érte támadás? – kérdezte Ghreni később, miközben fel-alá járkált a palotája föld alatti szárnyának egyik titkos pinceszobájában, melyet arra terveztek, hogy hetekre, mi több, hónapokra ellenálljon a támadásnak. – Az összes légautó egyforma volt. Nem adtunk le útitervet. Senki sem tudta, hogy a levegőben leszünk. És mégis, bumm, egyetlen kocsit találtak el, méghozzá az enyémet! Ez csak azt jelentheti, hogy beférkőztek a kíséretembe. Más szóval spicli van a testőrségemben!

Jamies, Claremont grófja felsóhajtott ültében, letette a könyvét, és megdörzsölte a szemét. – Remélem, megérti, hogy vajmi kevéssé érdekelnek a gondjai, ugye? – mondta.

Ghreni abbahagyta a járkálást, amikor eszébe jutott, kit traktál a baljós összeesküvés-elméleteivel. – Egyszerűen nem tudom, kiben bízhatnék – ismerte el.

– Bennem inkább ne – tanácsolta Jamies.

– De tévedek? – firtatta Ghreni. – Nem úgy hangzik, mintha áruló lenne a testőrségemben?

Jamies röpke, vágyakozó pillantást vetett a könyvére, a tekintetét követő Ghreni pedig a Monte Cristo grófja címet látta a meglehetősen viseltes keménytáblán. Feltételezte, hogy egy történelmi személy életrajza lehet, és eltöprengett, miféle rendszer lehetett ez a Monte Cristo. Aztán visszanézett a grófra.

– Nem, valószínűleg nem téved – mondta végül Jamies. – Bizonyára árulót melenget a keblén. Legalább egyet. Ha nem többet.

– De miért?

– Ez színtiszta elmélet, de bizonyára köze lehet ahhoz, hogy maga egy balfék, aki orgyilkossággal kaparintotta meg a grófi címet, hazudott az alattvalóinak a társadalom küszöbönálló összeomlásáról, és mellesleg ebben az ügyben a mai napig egyetlen valamirevaló lépést sem tett.

– Magán kívül senki sem tudja, hogy merényletet követtem el a gróf ellen – vetette fel Ghreni.

– Jól van, akkor marad az, hogy „maga egy balfék, aki hazudott az alattvalóinak a társadalom küszöbönálló összeomlásáról” és a többi.

– Tényleg balféknek tart?

A gróf egy percig szótlanul meredt rá. – Miért keresett fel, Ghreni? – kérdezte aztán.

– Mire céloz?

– Arra, hogy miért keresett fel? A foglya vagyok, ráadásul politikai terhet jelentek. A jelenleg is dúló polgárháború egyik elsődleges oka az, hogy elfogatott, és eltüntetett szem elől. Ha lenne esze… nos, ha lenne esze, akkor minden eddigi tettét visszavonná. De ha konkrétan rólam beszél, akkor az lenne a legbölcsebb, ha távolságot tartana, és hagyna békében megrohadni. Ehelyett néhány naponta idejön, hogy meglátogasson.

– Annak idején felajánlotta a segítségét – emlékeztette Ghreni.

– Még azelőtt, hogy úgy döntött, az lenne a legbölcsebb, ha eldugna egy lyukba – vágott vissza Jamies. – Arról nem is beszélve, hogy még mindig rám keni a maga által elkövetett merényletet, és ezzel megfosztja a címétől a kiválasztott örökösömet. Mellesleg ezzel mennyire jutott? Úgy látja, hogy megakasztotta Vrennát azzal, hogy megfosztotta a címeitől és a földjeitől?

– A lánya kész rejtély.

– Hogyhogy?

Ghreni Claremont grófjára mutatott. – Maga tudós. Nem… lázadó anyagból gyúrták.

– Nem is – helyeselt a gróf –, amíg maga azzá nem tett. Vrennáról pedig elég annyi, hogy maga nem ismerte az anyját. Máskülönben nem csodálkozna. Persze, ez mit sem számít, mert őt is, akárcsak engem, maga tette lázadóvá, méghozzá döbbenetesen hatékonnyá.

– Azért nem eszik azt olyan forrón!

– Hát persze, igaza van, egy végtelenül kókler lázadó vezérnek sikerült beférkőznie a biztonsági alakulatába, becsempészett legalább egy árulót, megszerezte a titkos útitervét, és sikerült kizárólag a maga légautóját eltrafálnia egy rakétával. Elnézést, hogy így megkavarodtam. – A gróf újra a könyvéért nyúlt.

– Muszáj beszélnem valakivel – mondta váratlanul Ghreni.

Jamies végigmérte a(z ideiglenes) grófot. – Már elnézést…

– Azt kérdezte, miért látogatom – felelte Ghreni. – Muszáj beszélnem valakivel.

– Egy egész kormányapparátus áll a rendelkezésére – emlékeztette Jamies.

– Ami tele van árulókkal.

– Hadd emlékeztessem, hogy távolról sem vagyunk szövetségesek.

– Nem, de… – Ghreni körbemutatott a szobán – …nemigen mehet sehová.

A gróf újra elhallgatott, mintha a legjobb választ keresné arra, hogy az orra alá dörgölték a rabságát, aztán visszatért a könyvéhez. – Akkor szerezzen egy agyturkászt.

– Nem kell nekem agyturkász!

– A maga helyében kérnék egy másodvéleményt.

– Majd megfontolom.

– Komolyan mondja, Ghreni, hogy nincsenek barátai? Még fizetettek sem?

Ghreni már majdnem visszavágott erre a sértésre, de aztán lenyelte.

Jamies alaposan végigmérte a felcsapott könyve felett. – Ne mondja már, kedves trónbitorlóm – szólt. – Emlékszem, annak idején mekkora trupp vette körül, mikor még a gróf tanácsadója volt. Smúzolók és hízelgők egész serege. Maga volt köztük a smúzolás és a hízelgés mestere. Grófként saját kezűleg válogathatná ki az élősködőit.

– Vannak barátaim – biztosította Ghreni.

– Meghiszem azt. – A gróf a könyve mögé bújt. – Akkor talán őket zargassa.

– Maga nem akar tőlem semmit.

Jamies erre már felvonta a szemöldökét. – Dehogynem. Mondjon le a grófi címről, és engedjen haza.

– Nem erre célzok!

– Ezt értem – mondta Jamies szárazon. – Csak rámutatok, mennyire rosszul gondolja. Ettől még tény: grófként semmit sem akarok magától.

Ghreni széttárta a karját. – Más szóval bármit elmondhatok.

– Ettől még javasolnék egy agyturkászt.

– Ettől még segíthetne – mondta Ghreni. – Segítsen felkészülni az Ár változásaira.

– Mármint annak ellenére, hogy a foglya vagyok, és polgárháborút vív a lányom ellen, akit az első adandó alkalommal megöletne.

– Nemrég ő próbált megölni engem!

– Nem túl bizalomgerjesztő, hogy a polgárháború a maga szemében egyszerű sárdobálás – közölte Jamies. – Ráadásul már túl késő. Hónapokkal ezelőtt még segíthettem volna magán, és fel is ajánlottam, annak ellenére, hogy megölette a grófot, aztán rám kente. Minden kényelmetlensége dacára az egy kezelhető helyzet volt. Ez a polgárháború mostanra mindkettőnkön túlnőtt. Túl sok embert haragított magára, nemcsak olyanokat, akik hajlottak arra, hogy szembeforduljanak magával, de az esetleges leendő barátait is. Hiába húzna elő a semmiből úgy, hogy hajlandó lennék segíteni, ennyi idő után senki sem hinné el, hogy nem kényszer hatása alatt teszem. Még ha Vrenna el is hinné, és átállna, ami teljesen esélytelen, a többiek akkor is folytatnák, akár nélküle is.

– Szóval, mit javasol?

– Már mondtam, mondjon le, és engedjen el.

– Ezenkívül!

– Alapos menekülési tervet és álruhákat – felelte Jamies. – Mert gyanítom, hogy grófként rövid és erőszakos uralomra számíthat. Az árulók már beférkőztek a soraiba. Magának vége, ha nem tesz szert villámgyorsan új barátokra. – A gróf végre visszatért a könyvéhez.

– Felség, utoljára mondom, hogy a Birodalmi Tengerészgyalogság nem fog beleavatkozni belvitákba – közölte Ghrenivel Sir Ontain Mount, miután a(z ideiglenes) gróf magához rendelte a birodalmi aktatologatót az űrállomásról, ahol mellesleg az általa áhított birodalmi tengerészgyalogosok állomásoztak. Mount és Ghreni a(z ideiglenes) gróf irodájában teáztak, amelynek a bútorzata szinte teljesen megegyezett az előző gróf által használtakkal, mert Ghreni még a díszek kicserélésével sem bajlódott. – Bizonyára feleslegesen emlékeztetem, hogy a hatályos birodalmi törvények szerint a tengerészgyalogság csupán a csillagközi kereskedelem védelmére vethető be, csakis uralkodói szinten meghatározott hadmozdulatoknál. Azaz személyesen az emperátor által.

– A csillagközi kereskedelem megszűnt – közölte Ghreni –, és az emperátorral semmilyen hadmozdulatról nem tudunk értekezni. A tengerészgyalogosai tétlenül henyélnek.

– Egyelőre még működik a rendszerbe befelé tartó Árhullám, szóval az emperátor még küldhet parancsot – felelte Mount közönyösen. – Az utóbbiról pedig legyen elég annyi, uram, hogy a Birodalmi Tengerészgyalogság nem avatkozik belügyekbe némi testmozgás kedvéért. Mindazonáltal csak azért egyeztem bele, hogy ideiglenesen az öné legyen a Mezsgye grófi címe, mert biztosított, hogy képes lesz elcsitítani a bolygón dúló polgárháborút.

– Sikerült is!

– Úgy három hétre – mutatott rá Mount. – Ami közel sem a polgárháború vége, csupán röpke pihenő két hadjárat között. – Belekortyolt a teájába.

Ghreni a fogát csikorgatta, mert tudta, hogy Mount csak megjátssza az értetlent; a birodalmi bürokrata pontosan tudta, hogy a jelenlegi polgárháború teljesen más résztvevők között, teljesen más célokért zajlik. Ugyanakkor a legkevésbé sem vágyott arra, hogy a drágalátos tengerészgyalogosai bemocskolják a kezüket az ő kedvéért. Mount ezzel leplezetlenül az orra alá dörgölte, hogy szerinte ő ásta ezt a gödröt, hát keveredjen ki belőle egyedül.

– Legalább hadd kölcsönözzek a fegyvertárából – vetette fel. – Elvégre az ottani készletek jelenleg pihennek.

– Kölcsönzés? – Mount egy pillanatra a teájába kuncogott. – Drága grófom, az ember nem kölcsönöz lőszert vagy rakétákat. Azokat nem lehet újra felhasználni.

– Szívesen megfizetem az árát.

– Mi történt azzal a fegyverrakománnyal, amit hónapokkal ezelőtt megmentett a kalózoktól? – kérdezte Mount. – Az előző grófnak szánt rakománnyal, aminek nyoma veszett? Ha jól tudom, ön szabadította ki a kegyetlen kalózok karma közül.

Ghreni engedélyezett magának még egy kis fogcsikorgatást; tudta, hogy Mount erre a kérdésre is ismeri a választ, a bürokrata sunyi betűrímétől pedig még jobban forrt a vére. – A rakomány egy része megsemmisült egy támadásban. A maradék legjavát ellopták a mostani zendülők.

– Igazán sajnálatos. Úgy tűnik, azon a szállítmányon átok ül.

– Valóban – felelte Ghreni, és a teájába fojtotta az indulatát.

– Talán az autója ellen bevetett rakéta is abból a szállítmányból való, felség.

– Bennem is felmerült.

– Fonák helyzet. – Mount letette a teáját. – Igazán sajnálatos, hogy az elődje nem tudott véget vetni a polgárháborújának, ön pedig megörökölte a problémáit, ráadásul a sajátjaival tetézte. De önre is ugyanaz áll, mint őrá. A Birodalmi Tengerészgyalogság semleges ebben a nézeteltérésben. Bizonyára megérti.

Feltárult a(z ideiglenes) gróf irodájának ajtaja, és belépett egy asszisztens, aki átnyújtotta Ghreninek a kezében tartott táblagépet. – Fontos üzenet, felség – közölte. – Kódolt. Kizárólag önnek szól. Azonnal, a kézhezvételkor el kell olvasnia.

– Komoly ügy? – kérdezte Mount.

Ghreni az üzenet nyilvános fejlécére sandított. – Családi ügy – felelte. – Megbocsát egy percre?

– Hát persze. – Mount a teájáért nyúlt.

Ghreni feloldotta a biometrikus zárat, mire megnyílt a Nadashe nővérétől érkezett szöveges üzenet.

Ghreni,

Ha ezt olvasod, akkor nálunk balul sültek el a dolgok. Az okát nem mondhatom el, mert az üzenetet előre megírtam. De mindennek dacára életbe lépett a tartalék tervem.

Konkrétan: küldök neked egy csapatszállítót, a Rachela Jövendöléseit. Állig felfegyverzett, és tízezer birodalmi tengerészgyalogost szállít. A parancsnoka és a tisztikar nagy része a mi emberünk; a többiek jó eséllyel nem élik túl az utat. Nem sokkal az üzenet után várható.

Ha a Mezsgyén még nem zártad le a kis polgárháborúdat, akkor a Rachela majd segít a takarításban. Kapóra jönne, ha a Rachela érkezésekor már te lennél a Mezsgye grófja, de ha nem, akkor az leszel, mire a Rachela végez.

Utána a Rachela parancsnoka az ottani birodalmi tengerészgyalogosok élére áll, akkor is, ha a helyi vezetés akadékoskodna. Azután ketten átveszitek az Ár zúgóinak az irányítását, és felkészültök a fogadásunkra, ami így is, úgy is meg fog történni.

Sok a dolgod, öcskös. Láss hozzá!

És el ne baszarintsd!

Nemsokára találkozunk,

Nadashe

Ghreni vigyorogva zárta be a szöveget, ami törölte az üzenetet és formázta, aztán kisütötte a tabletet, mert az ember sosem lehet elég óvatos.

– Jó hír?

– Tessék? – kérdezett vissza Ghreni, és az asztalra tette az immár használhatatlan készüléket.

– Elmosolyodott – mutatott rá Mount. – Azt kérdeztem, jó hírt kapott-e otthonról.

– Úgy is mondhatjuk.

– Akkor jó. Ne vegye magára, de kapóra jönne néhány jó hír. – Mount ivott egy korty teát.

Ghreni elképzelte Sir Ontain Mount holttestét a Rachela érkezése után, és elvigyorodott.

Mindeközben számtalan gondolat kergetőzött a fejében, ezúttal egymás után, nem a semmiből. Többek között:

Kurva élet, megmenekültem, továbbá

Hogy a fenébe sülhetett el balul Nadashe terve? És végül,

Különben is, mi az ördög folyik arrafelé?

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

– Hadd szögezzek le valamit – szólt Deran Wu. – Ez az általunk ismert civilizáció vége. Ami fel fogja pezsdíteni az üzletet.

A Céhek Házának legfelső emeletén, a Wu-ház vezetőségének fenntartott konferenciateremben álló hatalmas asztal asztalfőjén álló Deran Wu ezzel a mondattal nyitotta a Wu-ház vezetőségének szánt beszédét, akik egytől egyig úgy meredtek rá, mintha közvetlenül az arcukba fingott volna egy embereset.

Ne már, gondolta Deran, hisz ez remek nyitány volt!

De semmivel nem árulta el a beszólásának fogadtatása okán érzett csalódottságát. Miért tenné? A Wu-háznál befutott karrierje során most először nem zavartatta magát amiatt, mit gondol a ház vezetősége – akik kivétel nélkül közelebbi vagy távolabbi unokatestvérei voltak – róla, a terveiről vagy az elmés beköpéseiről. Méghozzá azért, mert Deran végre a Wu-ház ügyvezető igazgatójává vált.

Ráadásul nem puszta ügyvezető igazgatóvá. Ez a poszt korábban ki volt szolgáltatva az igazgatótanács kénye-kedvének, akiknek finoman szólva nehezükre esett bármiben is megegyezni, legyen az az ügyvezető igazgató szakértelme, vagy akár az aznapi ebéd. Ugyanakkor Deran Wu ügyvezetőként nem törődött a tanács neheztelésével, mivel az előző ügyvezető igazgató, Jasin Wu puccsot kísérelt meg az emperátor ellen. Az emperátor ezután érthető módon gyanakodni kezdett a háza teljes vezetőségére.

Legalábbis ez volt az ürügy.

A tény pedig az, hogy Deran Wu csak azzal a feltétellel adott át minden rendelkezésére álló információt a fenti puccsról, ha a bizottság nem avatkozik bele az ügyvezetésébe. Mindezt úgy, hogy aktív résztvevője volt az államcsínynek, egészen addig, míg bele nem keveredett egy másik nagy kereskedőház ügyvezető igazgatójának a meggyilkolásába és az emperátor egyik legközelebbi barátja és feltételezett szeretője elleni merényletkísérletbe. Az időhiányba került emperátor a kisebbik rosszat választotta, és belement.

És íme, a végeredmény, a Wu-ház első igazgatósági ülése a közelmúlt kellemetlen eseményei után, melyet immár Deran vezetett, akinek azelőtt jóformán esélye sem volt arra, hogy fejes lehessen. Akár tetszik a bizottságnak, akár nem.

Az asztalfőn állva fel is merült benne, hogy ez biztosan nincs az ínyükre. Nyilván ezért nem értékelték a szellemességét.

– Miért vagyunk itt? – hangzott egy kérdés a nagyon hosszú asztal messzeségéből, amelyet a vezetőség, a Wu kuzinok ültek körbe.

– Tessék? – értetlenkedett Deran, és tekintetével megkereste a közbeszóló rokont.

Tiegan Wu volt az, a Wu-ház fegyverkonszernje kézifegyverrészlegének vezetője. – Azt kérdeztem, miért vagyunk itt – ismételte. – Most már te vagy a Wu-ház diktátora. Ez az igazgatótanács. Az egykori igazgatótanács, hogy pontos legyek. Már nincs hatalma. Mi értelme volt iderendelni minket?

– A hetvenkedésen felül – tette hozzá Nichson Wu, aki az automata biztonsági berendezések, más szóval a fegyveres robotok részlegét igazgatta.

– Igen, a számból vetted ki a szót – jegyezte meg Deranra pillantva Tiegan.

– Drága kuzinjaim – szónokolt Deran egy biztatónak szánt intéssel. – Ne feledjétek, milyen viharos időket élünk. Jasin, az egykori ügyvezetőnk trónfosztást forralt az emperátor ellen. Akiben felmerült a gyanú, hogy az igazgatótanács segítette a puccskísérletet. Nem ismer titeket olyan jól, mint én.

– Azt tudja, hogy segget csinálsz a szádból? – kérdezte Belment Wu, a hadihajógyártás igazgatója. Belment sosem rajongott Deranért.

– Azt tudja, hogy bennem legalább megbízhat – felelte Deran. Amire Belment egy horkantással felelt.

Deran közvetlen jobbján Proster Wu köszörülte meg a torkát. Vitán felül állt, hogy Proster a leghatalmasabb személy a teremben, mert többek között alá tartozott az egész biztonsági divízió. Azaz szó szerint neki volt a legtöbb fegyvere. Szokássá vált, hogy a biztonsági részlegért felelős Wu sosem törekedett az ügyvezetői címre. Semmi szüksége nem volt rá. Ők testesítették meg a trón mögött álló hatalmat. Mikor Proster megköszörülte a torkát, mindenki, még Deran is befogta a száját, és ránéztek.

– Deran – szólt Proster –, ne vesztegessük egymás idejét, jó? Úgy lettél ügyvezető, hogy elárultad Jasint, és megzsaroltad az emperátort az állásért. Még abba is belement, hogy mindnyájunktól – Proster a tanács felé biccentett – megtagadja a szavazati jogot a Wu-ház ügyeiben. Szép munka. De ne páváskodj úgy, mintha erről nem tudna mindegyikünk, vagy arról, hogy Jasinnal együtt te is nyakig benne voltál abban az ostoba államcsínyben. Ne nézz minket madárnak. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk – felelte Deran röpke hallgatás után.

Proster bólintott, és szembefordult az asztalnál ülőkkel. – Hogy miért vagyunk itt? Pofonegyszerű. – Deranra mutatott. – Az új ügyvezető igazgatónk nem teljesen hülye. Tudja, hogy noha az emperátor teljhatalmat adott neki a Wu-ház felett, ez nem több puszta délibábnál. Ebben a szobában nincs hatásköre, odakint pedig nincs elég szövetségese. Ráadásul jól mondta – Proster visszafordult Deranhoz –, közeleg az emberi civilizáció végórája. Nincs ideje ránk várni. Hiszen süt róla, hogy tervei vannak, amiket nélkülünk nem tudna megvalósítani. Eltaláltam?

Nem egészen, gondolta Deran. Proster alábecsülte a felkészültségét. Ugyanis bőven akadtak emberei, elsősorban további Wu unokatestvérek, akik ezer örömmel hátba döfték volna a rokonságot, ha cserébe a Wu-ház egyik valamirevaló részlegének az élére kerülnek. Az ördögbe is, ha idáig fajulna a helyzet, pont Proster feje hullana le először. Ebben a teremben bármelyik Wu rokon elárulta volna akár a saját nagyanyját is – a többi nagymamáról nem is beszélve, semmi értelme finnyáskodni –, hogy vezethesse a biztonsági divíziót, főleg most, hogy a közeljövőben állandó ügyvezetés várható.

Proster belekényelmesedett a vezetésbe; már elfelejtette, milyen egy nagyratörő rokon éhsége. Pedig emlékezhetne rá. Koholt váddal állította félre a posztról az elődjét, Finnu Wut, méghozzá páratlan eredménnyel. Finnu végül egy távoli rendszerbe vonult vissza, hogy ne emlékeztessék minden áldott nap a megalázó leváltására. Deran mindenkinél, még Prosternél is többet tudott Proster gáncsairól és tévedéseiről, és ezer örömmel megosztotta volna az információit a legelső lelkes Wu kuzinnal.

Más szóval nem, Deran nem volt annyira tehetetlen és magányos, mint ahogy azt Proster igyekezett beállítani. Mi több, biztos volt abban, hogy idővel mindkét problémát képes lesz orvosolni.

De az idő tényleg ellene dolgozott. Ebben Prosternek volt igaza.

Az idő mostanra mindenki ellen dolgozott.

Így hát biccentett Prosternek. – El – felelte.

– Szóval, végre tiszta vizet öntöttünk a pohárba – állapította meg Proster. – Helyes. Akkor áruld el, Deran, hogyan jöhet kapóra a Wu-háznak a civilizáció vége?

– Igazán egyszerű – felelte Deran. – A Wu-házé a hajóépítés, a fegyverkezés és a biztonságtechnika monopóliuma. Mire lesz a legnagyobb szükség, ha összeomlanak az Ár hullámai?

– Élelem – mondta Tiegan Wu.

– Víz – kontrázott Nichson.

– Gyógyászati cikkek – tette hozzá Belment.

Deran ezeket egy türelmetlen intéssel félreseperte. – Minket ez nem érdekel!

– Nem érdekel, ha mindenki éhen hal? – kérdezte Tiegan.

Deran rámutatott. – Majdnem. Minket nem érdekelnek az éhezők. Azok annál inkább, akik az éhezéstől rettegnek. A következő néhány év során össze fog omlani minden egyes Árhullám. Kitör a rettegés. Elvégre a birodalomnak mégiscsak „Egyesülés” a neve. Egymástól függővé tervezték a lakóközösségeket. Ami rendben volt addig, amíg az Ár kitartott. Minél bizonytalanabb lesz, annál gyorsabban követik majd a példáját az Egyesülés politikai és társadalmi rendszerei. Azoknak a rendszereknek pedig muszáj lesz felkészülniük.

– Biztonsági erőkkel és fegyverkezéssel – mondta Proster.

– Pontosan.

– Amíg be nem rezelnek a biztonsági erők, mert ugyanúgy fogyatkozni kezd az élelmük, mint mindenki másnak – vetette fel Tiegan.

– Erre speciel felkészültünk – szólt Nichson, a „fegyveres robotok”-rokon.

– Röviden és tömören: közeleg a feszültség – foglalta össze Deran. – Forrongó feszültség. Maradandó feszültség.

– Mi pedig meg akarunk gazdagodni a fejetlenségből – szólt Tiegan.

– Inkább megoldást kínálunk arra, hogy minél tovább vissza tudják szorítani a fejetlenséget – felelte Deran. – A feszültség elkerülhetetlen. Már megkezdődött. Visszafordíthatatlanul. De ami „elkerülhetetlen”, az nem feltétlenül azonnali. Időt nyerhetünk a rendszerek kormányainak. Hogy pontosabb legyek, haladékot adunk el nekik. Mert igen, meg akarunk gazdagodni ebből.

– Amíg ér valamit a vagyon – szólt közbe Lina Wu-Gertz az asztal túlsó vége táján. Lina a használtcikk-divíziót vezette, amely másodkézből származó, illetve olyan űrhajókat árult, amelyeket megépítettek, de sosem használtak, mert az eredeti tulaj nem jelentkezett értük. – Ha véget ér a civilizáció, sokra megyünk a pénzzel.

– A civilizáció nem fog véget érni – biztosította Deran.

– Lemaradtam valamiről? – értetlenkedett Belment. – Nem azzal indítottál az előbb, hogy a civilizációnak vége?

– Azt mondtam, hogy „az általunk ismert civilizációnak”. – Deran az asztal alá nyúlt, elővett egy távirányítót, és megnyomott rajta egy gombot. A háta mögötti fal életre kelt, egy zöld és kék bolygó jelent meg rajta.

– Az a Mezsgye – állapította meg Proster.

– Az a civilizáció – helyesbített Deran.

Proster erre csak kuncogott. – Felteszem, még nem jártál a Mezsgyén.

– A társadalmunknak a Mezsgye az utolsó mentsvára – közölte Deran. – Ez az Egyesülés egyetlen rendszere, melynek a bolygója önállóan képes az emberi élet fenntartására. Az emperátor tudósai szerint ráadásul itt fog megszűnni utoljára az Origóból odavezető Árhullám. Az az emberiség túlélésének a záloga. – Az asztal végére, Lina Wu-Gertzre nézett. – A vagyonnal együtt.

– Az az emberiség túlélésének a záloga – ismételte Proster. – Már ha képes eljutni oda.

Deran erre csak mosolygott. – A családunk állítólag csillaghajókat gyárt.

– Annyit azért nem – szólt Belment.

– A társadalmat kell megmentenünk. Nem minden egyes tagját. Bár abban biztos vagyok, hogy a teremben tartózkodók, valamint a szeretteik előbb vagy utóbb kivétel nélkül eljutnak majd a Mezsgyére. – Erre a megjegyzésre mindenki röpke hallgatással felelt.

– Más szóval néhányaknak űrhajót, másoknak tömegoszlatást szán – foglalta össze a csendet megtörő Tiegan.

– Az Ár összeomlása nem az én művem – felelte Deran. – Csupán tisztában vagyok a következményeivel. És nem, a tervnek nem az űrhajók és a tömegoszlatás a lényege. Hanem az, és ebben kérném az igazgatótanács támogatását, hogy kezdjük el az űrhajók és a tömegoszlató eszközök gyártását mielőbb, nagy tételben, hogy felkészülten fogadjuk a rendeléseket.

– Feltéve, hogy lesznek rendelések – vetette fel Proster.

– Lesznek – biztosította Deran. – Nem muszáj kivárnunk, hogy a kormányok és a többi kereskedőház felismerje a vég kezdetét. Vannak üzletkötőink. Majd ők emlékeztetik őket. Most akarom elkezdeni a hajóépítést és a fegyverkezést, hogy a viszonteladóink biztosíthassák a vevőket az áru elérhetőségéről. A szállítást leszámítva a megrendelés után haladéktalanul zajlik majd a kézbesítés. A közeljövőben ez lesz a sikeres üzlet egyetlen ismérve.

– Kedvező fizetési feltételekkel biztosan elfogadják – vélekedett Belment.

Deran a fejét rázta. – Nem. Mostantól kezdve csakis ropogós készpénz. Mindenért.

– Ez őrültség – nyögte Belment.

– Dehogy őrültség. Inkább az általunk ismert civilizáció vége; nem érünk rá részletfizetéssel bíbelődni.

– Így nyílt lapokkal játszunk – állapította meg Proster.

– Ez lenne a lényeg – helyeselt Deran. – Ha azt hiszik, mi nem érünk rá részletfizetéssel bajlódni, akkor ők is szívesebben választják a rövid távú megoldást. Pénzük van; csak azt kell eldönteniük, hogy ideadják-e előre. – Visszafordult Lina Wu-Gertzhez. – És ha elhiszik, hogy vége a társadalomnak, és a pénz nemsokára amúgy is elértéktelenedik, akkor szívesen megszabadulnak majd tőle. Azt fogják hinni, hogy ők vernek át minket.

Proster biccentett. – Szóval még most legyártjuk a hajókat és a fegyvereket…

– Amíg könnyű és olcsó, mert az Árhullámok összeomlásával drágulni fog a nyersanyag, és egyre nehezebb lesz a beszállítás is – vágott közbe Deran.

– …és előre elkérünk annyit, amennyit csak lehet, aztán az Ár hullámainak összeomlásával átköltöztetjük a műveleti központot a Mezsgyére, ahol a pénz megőrzi az értékét, és a társadalom maradékának továbbra is szüksége lesz fegyverekre és csillaghajókra.

– Ez a terv – bólintott Deran. – Röviden. Nagy vonalakban.

Proster biccentett, aztán végignézett az asztalon, ahol sokan követték a példáját, köztük Belment és Tiegan is. Aztán visszafordult Deranhoz.

– Úgy fest, igazad van: a civilizáció vége tényleg fel fogja pezsdíteni az üzletet – mondta.

– Igen – felelte Deran. – Azt hiszem.

– Amúgy jó nyitány volt.

Deran szélesen mosolygott. – Köszönöm, Proster.

Kinyílt a konferenciaterem ajtaja, és Deran segédje, Witka kukkantott be, hogy jelezze az ebédszünetet; a hírt étellel-itallal megpakolt zsúrkocsik követték. A tanácstagok felálltak, és kiszolgálták magukat, miközben megbeszélték a fejleményeket. Witka felszolgált egy gőzölgő bögrével a férfi kedvenc, az asztala egy titkos rekeszében őrizgetett teájából.

– Hogy ment? – kérdezte.

– Azt hiszem, akár sikerülhet is – felelte Deran, és belekortyolt a teába. – Úgy fest, megértették, mi a célom a tervvel.

– Igazán remek terv.

– Szerintem is – ismerte el Deran.

– Hozok önnek valami ennivalót. – Witka az étellel megpakolt kocsikhoz ballagott.

Deran újra kortyolt, és kiélvezte az aznapi eredményeit. Nem volt szüksége a tanácsra mindenben, amit felvázolt nekik – időközben már elkezdte átirányítani a ház tőkéjét a Mezsgyére –, de a beleegyezésük javított a helyzeten. Könnyítette. Egyszerűsítette. Nem kell annyit acsarogniuk, és gyanította, hogy a vártnál kevesebbet kell majd leváltania közülük. Legalábbis egyelőre. Nyert egy kis időt. Legalábbis egyelőre.

Igen, lassacskán minden sínre kerül, gondolta, kortyolt egy utolsót, aztán holtan rogyott össze, a bögréje mellette koppant.

Witka kezében egy étellel teli tányérral fordult hátra, aztán hangosan felsikoltott, elejtette a tányért, és odaszaladt Deranhoz. Az igazgatótanács többi tagja tétlenül állt, és némán figyelte a jelenetet. Egy percre rá Witka kirohant a teremből, hogy riassza a mentőket.

A tanácstagok tovább bámulták Deran holttestét.

– Ez nem én voltam – szólt végül Belment.

– Vállalja valaki? – kérdezte Proster.

Felhangzott a tagadás egyezményes mormogása.

– Nocsak – mondta Proster, és a zsemléjébe harapott.

– Ettől még követjük a tervét? – kérdezte Tiegan.

Mielőtt bárki felelhetett volna, berobbantak a szobába az orvosok.

MÁSODIK FEJEZET

Akkortájt, mikor Deran Wu holtan esett össze a Céhek Házának legfelső emeletén, néhány szinttel lejjebb Kiva Lagosnak minden erejére szüksége volt, hogy ne vágjon ki valakit az ablakán.

– A faszomat mondott? – vetette oda az asztal túloldalán ülő férfinak.

A férfi, Bagin Heuvel, a Wolfe-ház rangidős kereskedelmi közvetítőjének a szeme sem rebbent. – Tökéletesen hallott, Kiva úrnő. A Wolfe-ház újra szeretné tárgyalni a Nohamapetan-házzal kötött szerződését, az utóbbinak pedig ön az ügyintézője. Örülnénk, ha az együttműködés és a közös gyarapodás szellemében sikerülne előnyös megállapodásra jutnunk. De jól értelmezem a válaszát, és ez nem lehetséges, akkor ezer örömmel benyújtjuk a kárpótlási keresetünket a Céhbíróságnak.

– Mégis, pontosan milyen alapon?

– Azon, hogy összeomlik a társadalom, Kiva úrnő.

Kiva rásandított Senia Fundapellonanra, a Nohamapetan-ház egyik volt ügyvédjére – aki akkor hagyta ott az állását, mikor Nohamapetan grófnő véletlenül őt lövette le egy Kiva elleni merényletkísérlet során, miután Senia átállt, és Kivának kezdett dolgozni, aki immár azért vezette a Nohamapetan-házat, mert a grófnőt árulás vádjával lecsukatták. Fundapellonant nevezte ki a Nohamapetan-ház jogi osztályának az élére, ráadásul a közte és Fundapellonan közti kapcsolat túlment a gyakori és alapos ágytornán – a semmiből jött ez a hirtelen és bonyolult fejlemény –, így Fundapellonan páratlanul megértette a pillantását. – A házaink közötti szerződésben nincs kitétel a civilizáció esetleges összeomlására, Mr. Heuvel – közölte.

– Viszont vis maior esetére van – mondta Heuvel.

– Picsába a vis maiorral! – tört ki Kiva.

– Jómagam nem oda tenném, de egyébként igen.

– A vis maior jobban illik arra, mikor egy űrbeli szikla észrevétlenül zuhan le az égből, hogy hirtelen kilapítson egy egész kicseszett állomást – érvelt Kiva.

– Példának megfelel – helyeselt Heuvel. – Úgy véljük, a civilizáció összeomlása is idesorolható.

– A kulcsszó itt a „hirtelen”.

– A kulcsszó inkább a „civilizáció összeomlása”.

– Kiva úrnőnek van igaza – szólt közbe Fundapellonan. – A vis maior megjósolhatatlan és váratlan eseményekre vonatkozik.

– Igen, például az egész társadalmunk felbomlására – szólt Heuvel.

– Ami kicseszett évek múlva esedékes – tette hozzá Kiva.

– Ezen időszak alatt a házaink közötti szerződések számos kitételét képtelenség lesz végrehajtani, ami miatt a Wolfe-ház jelentős személyi és anyagi károkat fog elszenvedni – mondta Heuvel, és nyomatékosan felemelte a kinyújtott ujját. – Ha helytállóak a jelenlegi legpontosabb becslések az Egyesülés Árhullámairól, akkor a Wolfe-ház önhibáján kívül, ráadásul általa teljességgel befolyásolhatatlan erők függvényében képtelen lesz betartani a szerződéseiben vállalt kötelezettségeit, ami elfogadhatatlan szintű kockázatnak teszi ki.

– Ami a maguk baja.

Heuvel bólintott. – Valóban baj. Azt ellenben vitatnám, hogy csak a mi bajunk. A Wolfe-ház pedig hajlandó nyomatékosítás gyanánt a bírósághoz fordulni.

– A Céhbíróság nem arról híres, hogy fogékony a kötelmi jog újszerű értelmezéseire – mutatott rá Fundapellonan. – A sok száz évnyi joggyakorlat határozottan arról tanúskodik, hogy ha benyújtja ezt a keresetet, akkor nem csupán körbe fogják nevetni a bíróságon, de az ügyfele a jogi költségeink mellett jelentős bírságot is fizethet.

– Valóban van rá esély – ismerte el Heuvel. – Ahogy arra is, hogy a Céhbíróság fel fogja ismerni, hogy több száz évnyi joggyakorlat semmit sem ér, ha az Egyesülés fennállását olyan erő fenyegeti, ami a szó szoros értelmében példátlan az írásos történelemben.

– Sokat vár a Céhbíróságtól.

Heuvel vállat vont. – Ugyanúgy az összeomlás rabjai, mint mindenki más. Ismeretlen vizeken járunk. – Visszafordult Kivához. – De, ahogy azt már az elején leszögeztem, igazából nem akarunk bírósághoz fordulni. A barátságunk jeléül hajlandóak vagyunk új, mindkét háznak előnyös megállapodást kötni.

– Nem ezt mondta. – Kiva szilárd tekintettel meredt Heuvelre. – Hanem azt, hogy a Wolfe-ház újratárgyalná a szerződéseket, máskülönben bírósághoz fordul.

– Igen – közölte Heuvel. – És?

– És? Azért jött ide, hogy elmondja, mi lesz, nem azért, mert segítséget kér a végrehajtásban!

– Az önök segítsége nélkül nyilván nem járunk sikerrel…

Ezúttal Kiva emelte fel az ujját. – De nem kérte! Hanem közölte a döntést, és elvárná, hogy úgy engedelmeskedjem, mintha lefutott ügy lenne.

– Nem értem, hogy ez miért fontos.

– Azért, mert ezzel gecire felbosszantott – vetette oda Kiva. – Nem csípem azokat, akik betörnek az irodámba, hogy megmondják, mit tegyek, mintha nekem semmibe nem lenne beleszólásom, aztán rögtön bírósággal fenyegetőznek, hogy kizsarolják a beleegyezésemet!

– Kiva úrnő, ha ön így látta, akkor elnézést, nem szándékos volt…

– Ezzel pedig másodjára is felbaszott, mert most eljátssza, hogy véletlenül szarakodott velem. Egy felnőtt férfi, aki egy egész fostos ház rangidős kereskedelmi közvetítője! Nem tagadom, a Wolfe-ház tényleg egy igazán apró, lepkefingnyi ház…

– Hé…

– De még egy apró, lepkefingnyi ház is megengedhet magának néhány hozzáértő bérencet. Más szóval maga vagy olyan régóta rejtegeti a teljes és tökéletes kóklerségét a Wolfe-ház előtt, hogy sikerült ilyen posztra felküzdenie magát, vagy úgy ült le a kurva székembe, hogy pontosan tudta, mit csinál, és azóta hülyének néz. Szóval, melyik?

Heuvel pislantott. – Miért érdekli? – kérdezte.

– A hozzáértése? Engem ugyan nem, de a főnökét talán.

– Nem, úgy értem, miért érdekli ez az ügy? A szerződés.

– Mire céloz?

– Nohamapetan grófnő merényletet kísérelt meg ön ellen, Kiva úrnő – mondta Heuvel. Ennek hallatán Fundapellonan nyugtalanul fészkelődött a székében; őt találta el a Kivának szánt golyó, és csupán az előző héten hagyták jóvá, hogy folytathassa a munkát. A válla még mindig el volt cseszve, és lassan gyógyulgatott. – A Nohamapetan-ház alapelve az árulás. A ház feje börtönben van, az örökösei eltűntek vagy halottak. Ön csak azért igazgatja, mert az emperátor önre testálta. Semmiféle hűség nem fűzi ehhez a házhoz, úrnőm. Akkor kit érdekel ennek a szerződésnek az újratárgyalása? A legrosszabb esetben a Nohamapetan-ház egy hangyányit kisebb pénzhegyet keres, mint azelőtt. Ez a hitszegő ház. Nem értem, önnek mi ezzel a baja.

Kiva biccentett, aztán felállt, és az asztalt megkerülve Heuvelhez lépett. Heuvel kétkedőn sandított Fundapellonanra; az ügyvédnő leheletnyit megrázta a fejét, mintha azt üzenné, Ebből már nem menekül. Kiva lehajolt, hogy farkasszemet nézhessen Heuvellel.

– Ha már ennyire kíváncsi – vágott bele –, azért érdekel, mert ezt a parancsot kaptam az emperátortól. Azért érdekel, mert a köcsög Nohamapetanokat leszámítva a ház sok százezer embert foglalkoztat, akik mostantól tőlem várják el, hogy képviseljem az érdekeiket. Azért érdekel, mert egy egész cseszett ház igazgatása hatalmas felelősség, persze ezt magának sosem kell majd megtapasztalnia, és talán, hogy is mondjam, szeretném, ha kurvára hozzáértőnek tartanának. Azért érdekel, mert az ajtón álló név dacára ez már az én kibaszott házam. Azért érdekel, mert ha belép a házamba, az irodámba, és a képembe vágja, hogy mi fog történni, azzal nemcsak engem, de az egész házamat vérig sérti. És azért is érdekel, mert lerí magáról, hogy a nedves fingnyi értelmével állatira képtelen lenne önálló ötletekkel előállni, így a szaros kis háza vérig sértett engem és a házamat is… méghozzá mindkettőt, mivel még mindig a kikúrt Lagos-házhoz tartozom. Azért érdekel, mert kurvára fontos. Erre maga és az a porbafingó házacskája a lehető legrosszabb anyaszomorítót nézte bábnak. Most már világos, Mr. Heuvel? Vagy egyszerűbb szavakkal kéne belevernem abba a hülye fejébe?

– Nem, felfogtam – közölte Heuvel.

– Helyes. – Kiva kihúzta magát, és az asztalának dőlt. – Akkor megmondom, mit fog tenni ezután. Szépen visszamegy a főnökeihez, és megmondja nekik, hogy a Nohamapetan-ház köszöni az ajánlatukat, és ellenajánlatként azt javasolja, hogy a Wolfe-ház kúrja seggbe saját magát, mert mi egyetlen retkes vesszőt nem változtatunk a jelenlegi szerződéseinkben. Ha a Wolfe-ház keresetet akar benyújtani a Céhbíróságnak, akkor hajrá, mert a Nohamapetan-ház nem csupán az Ár összeomlásáig, de a szabad szemmel látható világegyetem teljes kiégéséig hátráltatni fogja azt a fost. – Kiva Fundapellonanhoz fordult. – Ugye, megvannak ehhez a forrásaink?

– Mi az, hogy – felelte Fundapellonan.

Kiva visszafordult Heuvelhez. – Szóval, ha még a szépunokáinak is fejfájást akar okozni ezzel, miközben elszivárog az oxigén az állomásukról, akkor hajrá, irány a bíróság ezzel a vis maior szarsággal. A saját szemünkkel fogjuk végignézni, ahogy elkékülnek. Addig meg takarodjon a picsába az irodámból!

– Imádom a munkamódszeredet – jegyezte meg Fundapellonan, miután Heuvel eltakarodott a picsába Kiva irodájából.

– Nemcsak ők jönnek majd ezzel – mondta Kiva.

– A vis maior érveléssel? Bizonyára nem. – Fundapellonan a picsába elhúzó Heuvel után intett. – A Wolfe-ház nem az újszerű jogi stratégiáiról híres. Szerintem nem saját kútfőből jött az ötlet. Ha tényleg nem, akkor a nyakamat rá, hogy másvalaki már benyújtott egy keresetet a Céhbíróságnak. Ha akarod, ráállítok valakit.

– Tedd azt!

– Oké. – Fundapellonan feljegyezte. – Ettől még felmerül a kérdés, hogy miért érdekel.

Kiva Fundapellonanra hunyorított. – Te is kezded?

Fundapellonan erre csak mosolygott. – Tudom, miért érdekelt, mikor a ház személyesen ellened áskálódott – mondta. – Az figyelemre méltóbb, mikor nem személyes az ügy.

– Rosszul hangzik.

– Neked az önérdek a legfontosabb. Ami se nem jó, se nem rossz; egyszerű tény. Szóval, ha ennyire érdekel az ügy, akkor az jár a fejedben, hogy ez mennyi fejfájást okozhat neked.

– Azért okoz fejfájást, mert az a bűzölgő ganajtúró jó nyomon jár – mondta Kiva. – Közeleg az Ár összeomlása. Ha a Céhbíróság úgy dönt, hogy a társadalom összeomlása minden szerződést érvénytelenít, kitör a fejetlenség.