Futball/Hatalom: Tíz mérkőzés a WM-formációtól az Orbán-korszakig

Copyright © Kele János, 2026

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 713 036 4

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2026-ban

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Koncz Gábor

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Csóti Rebeka

Korrektúra: Grim Jolán

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Fruzsinak, aki mindig, mindenben támogatott.

Szüleimnek és Ádámnak.

Mindazoknak, akik szerint a futball több mint játék.

Tartalom

A valóság nem megy el egy testcselre

Bevezetés helyett: hogyan olvasd a könyvet?

I. Az első trauma

1924: Egyiptom–Magyarország 3-0

II. Elfelejtett ezüstcsapat

1938: Magyarország–Svédország 5-1

III. A hiányzó csillag

1954: Magyarország–Uruguay 4-2

IV. Az utolsó aranykor?

1969: Csehszlovákia–Magyarország 4-1

V. A Fradi-probléma

1975: Dinamo Kijev–Ferencváros 3-0

VI. Mágikus lötyögés a semmibe

1983: Rába ETO–Újpesti Dózsa 6-1

VII. Mélyütés – mellékhatásokkal

1986: Magyarország–Franciaország 0-3

VIII. Rendszerváltás – összeomlással

2003: Lettország–Magyarország 3-1

IX. Újra a térképen

2016: Magyarország–Ausztria 2-0

X. Egy új remény?

2022: Magyarország–Anglia 1-0

Utószó

Forrásjegyzék

Név- és tárgymutató

„Be vagyok zárva Magyarországra,
Belém van zárva Magyarország”

Beton.Hofi

A valóság nem megy el egy testcselre

A valóság úgyis elmegy minden testcselre – mintha e meggyőződés rabosította volna a magyar futball döntéshozóinak, hatalmasainak elméjét az elmúlt sok évtizedben, ami nyilván nem független attól, hogy éppen milyen politikai modell szolgálatáért áldozták föl szabadságukat.

Ez a testcsel, ugye, arra tett és tesz újra és újra kísérletet, hogy egy illékony pillanattal, vagy ahogyan Kele János fogalmaz, tíz centivel kitakarja a magyar futball legigazabb történetét. Ez önmagában nem jelenti azt, hogy ezek a momentumok nem lehetnek igazak, éppen csak azt mondja, hogy egy részlet hitelessége soha nem tudja validálni az egészet.

Ráadásul az esetek többségében ezek a tíz centik sincsenek meg, minekután újabb lövőcselekkel igyekeznek becsapni a valóságot, hogy tudniillik ha odaért volna a szárnyvédő, ha nem vágják a szokottnál rövidebbre a füvet, ha belőjük az első ziccerünket, ha a videóbíró nem román, ha…

Úgy képzelem, Kele János leginkább ezt a tízcentis világot, azaz a magyar futball legkevésbé igaz történetét hívja ki. A magyar futballnyilvánosság téveszthetetlen hangjaként szenvedélyesen érvel minden áldott nap azért, hogy a magyar futballról való beszéd teljesítményalapú, a világot értő és belátó, a hagyományainkat ismerő és képviselő lehessen. Ezt olykor olyan kizárólagossággal teszi, hogy talán még legegyetértőbb támogatói is fölszisszennek. Elvégre azért versenyezhetnek igazságok, a dobókockáknak sem látható minden oldaluk egyszerre, föltűnhetnek méltányolható érvek…

Csakhogy alighanem e kérlelhetetlen morális keret, szakmai világról szóló integráns képzelet föltétele annak a lenyűgöző tágasságnak, amelyet elénk varázsol ez a kötet, amely a magyar futball legigazabb történeteinek egyikét kínálja nekünk.

Mielőtt elszaladnék érvelni állításom mellett, idekiáltom: alapvetően kitűnő keretet rajzol e munkához a kötet koncepciója. Ez, ugye, tíz meccsel mutatja a magyar futball történetét. Kele János a magyar emlékezet különleges találkozóit hívja segítségül a magyar futball/hatalom újraértéséhez.

Azt nem állom meg, hogy egy választást itt ki ne emeljek: a vesztes, 1954-es berni vb-döntő a legsúlyosabb nemzeti traumáink egyike, elvileg kihagyhatatlan olyan kötetből, amely a magyar futball legfontosabb mérkőzéseit eleveníti föl, s amely tisztában van vele, a játékunk sztorija traumák sorozata. Futballszövegben túlzok eleget, legelsősorban akkor, ha a magyar válogatottról van szó, s azután még akkor, ha a Chelsea-ről, most azonban nem kényszerülök erre, a túlfogalmazás minden nyoma nélkül rögzítem: megrendítően szép, hogy itt a vesztes finálé helyett minden idők legnagyszerűbb magyar győzelmeinek egyike, a méltatlanul kevéssé emlegetett vb-elődöntő szerepel, amelyben Magyarország felülmúlta Uruguayt, a polgári, kávéházi kultúrán épülő Duna menti iskola fölékerekedett a Montevideo peremvidékén alakuló, a munkásosztály valóságát cipelő kultúrán. Ráadásul az a fejezet tökéletes illusztrációja annak a mondásomnak: Kele kivételes intellektuális gazdagsággal láttatja az utószóban általa rögzített tökéletes igazságot. Méghozzá azt, hogy a futball nem csupán játék, hanem a magyar társadalom egyik legsűrűbb önkifejezési formája.

Ha viszont így van, akkor jó tudnunk, hogy mindez akkor érthető igazán, ha belátjuk azt a kulturális, politikai, történelmi kontextust, amelyben a futball történik éppen. Az a futball, amelynek legnagyobb alkotói egyúttal a földkerekség legfontosabb filozófusai is, elvégre eszméik, képzeleteik a legszélesebb tömegek világértését formálják. A futball ugyanis a legkönnyebben hozzáférhető kulturális fenomén, a népi kultúra legfontosabb jelensége.

Ha viszont így van, akkor a lehető legszigorúbban tudomásul kell vennünk: a futball a szabadság meghatározó műfajainak egyike.

Annak a szabadságnak, amelyet Kele olyan megszállottan keres cikkekben, podcastokban, posztokban, s most ebben a kötetben is, amelynek tónusát tudása eleganciája nyugtatja. Az olvasó alighanem fölfigyel majd arra, hogy a kelei mindennapokhoz képest élezetlenebbnek tetszik a szöveg, kevesebb az ítélet, s ezt ezúttal egyúttal legnagyobb erényeként is rögzítem. Merthogy a kinyomtatott szöveg az örökkévalóságnak, a tíz centiken túlra készül: ennek tudatában a szerző belenyugtatta a mondatokba a szárnyszépen széles fesztávot, a labda mögött hatalmasodó kulturális, politikai, történelmi teret.

Mondok példákat is, hogy értsük végre, miről vekengek itt. Hogy például Gömbös Gyula az Egyiptom elleni 1924-es csapást követően arról beszél, nem a magyar nemzet, hanem Budapest reprezentánsai szenvedtek vereséget. Hogy például föltűnik a gondolat, amelyen eleddig nem is méláztam sokat: mennyire és hogyan határozzák meg a városainkat, tereinket a futball-létesítmények? Hogy azt álmomban nem gondoltam, hogy a Nemzeti Sport a múlt század elején konkrétan nemzetközi szinten is élen járt az adatvizualizációban. Hogy például mit jelentett a futballnak a bunda vagy éppen a cenzúra. Hogy például miként lett a futballról szóló akárha adatalapú, akárha értelmiségi beszéd ellenséggé téve csupán azért, mert…

A mert miatt is fontos ez a kötet. Vegyük újra elő az előbbi bekezdésből azt a mondatot, hogy a Nemzeti Sport nemzetközi élmezőnyben volt adatvizualizációban. Vagy némelyik fejezetben figyeljünk majd arra minden abszurditásával együtt is, hogy a magyar sportmédia meghatározó emberei akár taktikai, stratégiai értelemben is a legjobbak között voltak idehaza. Ezek a részletek már talán megsúgnak valamit abból, milyen nívón is volt, s lehetne a magyar futballnyilvánosság. Ennek a kötetnek nem tudom, vállalása-e, de biztosan eredménye, hogy megmutatja, miként, milyen színvonalon, milyen összetettséggel érdemes a futballról gondolkodni, hol is érdemes lennie a futballbeszédnek, -vitának. Tehát leginkább azt mutatja meg, hogy ezt az egészet csupán szabadon érdemes.

Azaz a kötet legvégül is csak újra világossá teszi: hiába alakított ki futballdöntéshozók, -hatalmasok akár több generációja is egy világot a szabadsággal szemben, a valóság attól nem változott. Tényleg nem megy el egy testcselre.

Ezt állítja rendíthetetlenül Kele János: a magyar futballról szóló legigazabb történetet csakis a valósághoz való ragaszkodással lehet elmondani.

Mert a mi futballvilágunk sohasem volt, s sohasem lesz tízcentis. Sokkal nagyobb, s fontosabb annál.

Pető Péter

Bevezetés helyett:
hogyan olvasd a könyvet?

Az alábbi tíz fejezet látszólag futballmérkőzések történetét meséli el.

Más kérdés, hogy, amint azt Hadas Miklós és Karády Viktor remek esszéje már jó három évtizede rögzítette, mifelénk „a futball államügy”. Nem egyszerűen győzelmek és vereségek, korszakos játékosok és olykor banális hibák sora, hanem az ország önképének, vágyainak, félelmeinek vagy éppen hatalmi viszonyainak érzékeny lenyomata is. Nem puszta játék, és végképpen nem csupán sport. Jelentésmezeje átszivárog a politikába, a nyelvbe, a nyilvánosság különböző tereibe, hogy aztán ott egyszerre reprezentálja a túlzott reményeket, a fullasztó tehetetlenséget, a kreált mítoszokat és az állami akaratból képzett ideológiákat is.

Nem meglepő módon ez a könyv tehát nem csupán meccsek gyűjteménye. Nem a magyar futballtörténet legfontosabb mérkőzéseinek leltára, és nem is hiánytalanul teljes sportági történelem. Utóbbit sokan, sokféleképpen elmesélték már nekünk, s engem éppen ez, a mese érdekelt. Jobban mondva: a mesék, így, többes számban. Mindazok a mítoszok, magyarázatok, amelyeket a magyar nyilvánosság a futball boltozata köré emelt, s amelyek sosem csupán a gólokról, a győzelmekről és a vereségekről mondtak el sokat, hanem a korról is, amelyben ezek az eredmények megszülettek.

Az a tíz meccs, amely köré ezt a könyvet rendeztem, nem feltétlenül önértékén különleges. Igyekeztem például kerülni a kliséket, a magyar futball agyonbeszélt, de teljes valójukban soha föl nem dolgozott, meg nem értett traumáit, mint például a berni vb-döntő, vagy az irapuatói 0-6. Előbbit azért, hogy helyette a sportág hazai történetének csúcsteljesítményéről, az Uruguay felett aratott 4-2-es győzelemről írhassak. Utóbbit azért, mert az 1986-os világbajnoki szereplésünk minden ellenkező utólagos olvasat és belemagyarázás ellenére nem a szovjetek elleni megalázó vereség miatt ért véget. Nem akartam mindenáron mítoszokat rombolni, de fontosnak tartottam, hogy a kiválasztott mérkőzések mögött a hatalom és a magyar futball viszonyának lehető legélesebb kontúrja rajzolódjon ki. Ez néhol közvetlen politikai beavatkozást, máskor leplezetlen propagandát jelentett; olykor valamilyen intézményi logika működését domborította ki hangsúlyosan; de az is előfordult, hogy a nemzeti önkép torzulásaira, a remény és a csalódás működésére, vagy épp a futballközeg szellemi-kulturális állapotára világított rá.

Lesznek, akik a könyvet olvasva azzal vádolnak majd, hogy erőnek erejével keverem a politikát a futballba. Kétségtelen tény, hogy a pályán történő eseményeknek minden esetben önálló súlyuk van: ragyogó játékosok, otromba játékvezetői hibák, vitatható edzői döntések, forradalmi taktikai újítások nélkül valóban nem érthető meg a játék története. Ugyanakkor szentül hiszem, hogy a magyar futball soha, egyetlen pillanatra sem állt önmagában. A játék társadalmi és kulturális kontextusa, a hatalom és a sportág dinamikusan változó, sokszor ambivalens viszonya nélkül éppen úgy nem festhető hiteles történeti kép, mint ha Albertet, Puskást, Bukovit, esetleg Mezey Györgyöt felejtenénk ki az elbeszélésből. A magyar futball mellé ugyanis mindig odaavászkodott valami más, valami több is: állam, párt, sajtó, tömeg, üzlet, önfelmentés, nosztalgia, vagy éppen a permanens túlérzékenység.

Reményeim szerint a tíz fejezet mindegyike két szinten is olvasható. Az első szint a meccsekről szól: ellenfelekről, eredményekről, taktikai dilemmákról, kihagyott és gólra váltott helyzetekről. A másik viszont már korszakokról is próbál beszélni. Arról, hogy milyen ország nézte, hallgatta a meccset; hogy milyen sajtó és hogyan tudósított az eredményről; hogy milyen nyelvet beszélt a szakma; hogy milyen reményeket táplált a közönség; és milyen tanulságokat volt hajlandó, vagy éppen képtelen levonni a történtekből a társadalom. Legvégül pedig arról is, milyen hatással volt ez ránk, és mit eredményezett a sportágon belül.

Félreértés ne essen, nem állítom, hogy minden eredmény mögött a történelmi szükségszerűség áll. A futball soha nem determinisztikus, mint ahogy az sem igaz, hogy a társadalom és a politika egyszerű tükre volna. Tény viszont, hogy Magyarországon a hatalom és a futball sorsa rendre egymásba fonódott: fontosak voltak egymásnak, komolyan vették a másikat, és olykor használták is ezt a kapcsolatot. Azt hiszem, azzal, hogy komolyan vesszük a futballt, egyszersmind komolyan vesszük az országunkat is, amely több mint egy évszázada ragaszkodik végletes szenvedéllyel ehhez a sporthoz.

A könyv nem ítéletet akar mondani a magyar futball fölött, és nem célja az sem, hogy a nosztalgiába fullasztott közösségi gyászmunkához adjon muníciót. A kiválasztott tíz meccset persze lehet inverz fejlődéstörténetként is olvasni, de talán pontosabb, ha úgy fogalmazok: a kötet annak a hosszú történetnek az epizódokba sűrített lenyomata, amelyben a futball hol menedéket, hol önigazolást, hol díszletet, hol öncsalást jelentett számunkra.

Egyes ritka, kivételes pillanatokban pedig valódi, közös, nemzeti egységet kovácsoló élményt.

I.

1924. május 29.

Egyiptom–Magyarország

3-0 (1-0)

olimpiai nyolcaddöntő

Stade de Paris, Párizs

4371 néző

vezette: Luis Collina (spanyol)

gólszerzők: Yakan (4.), Hegazi (53.), Riad (57.)

EGYIPTOM (2-3-5)

MAGYARORSZÁG (2-3-5)

Kamel TAHA

BIRI János

Mahmoud FOUAD

FOGL Károly

Ahmed SZALEM

MÁNDI Gyula

Riad KAVKI

ORTH György

Ali el HASSZANI

GUTTMANN Béla

Abdel SZALAM

OBITZ Gábor

Szaed ISZMAIL

BRAUN József

Ali RIAD

EISENHOFFER József

Husszein HEGAZI

OPATA Zoltán

Ibrahim JEHEN

HIRZER Ferenc

Mahmoud ISZMAIL

JENY Rudolf

Szövetségi kapitány:

Szövetségi kapitány:

Husszein HEGAZI

KISS Gyula

„Nem a magyar nemzet reprezentánsai harcoltak ott Párizsban, hanem Budapest reprezentánsai, sőt nem is az igazi budapestiek, hanem valami furcsa tákolmány (…)”

Gömbös Gyula, 1924

Az első trauma

„Az óriás megbotlott fölfelé törtető útján egy kis kavicsban, elbukott és összezúzta magát. De esésében magával rántotta a mélységbe minden reménységünket, százezernyi tömegek lelkes bizakodását.” A Sporthírlap 1924. május 30-án rendkívüli kiadásban számolt be a párizsi olimpia szenzációjáról, a magyar futballválogatott kieséséről. A hazai újságolvasók nem akartak hinni a szemüknek, többen egyszerű sajtóhibára gyanakodtak. A végső győzelemre is esélyesnek tartott magyar csapat, soraiban olyan csodálatos játékosokkal, mint Orth György vagy éppen Braun Csibi, kikapott a lesajnált Egyiptomtól, és a legjobb nyolc közé sem tudott bejutni.

A megelőző néhány évtizedben üstökösként a kontinens legjobbjai közé emelkedő magyar futball elszenvedte első traumáját. Tagadhatatlanul nyilvánvalóvá vált a valós státusz és az önkép közötti szakadék. A varázslatos képzettségű magyar játékosok erőtlenül és indiszponáltan játszottak, ellenfelük viszont minden labdáért megharcolt. Toposszá merevedett a minket sújtó balszerencse, de az is, hogy játékosaink nem elég küzdőképesek, hogy nem akarják eléggé a sikert. Ahogyan a korabeli sajtó fogalmazott, a magyar válogatott „nem tudott küzdeni a nemzeti színekért, a magyar név diadaláért. Szívéből nem csapott ki az a magasztos akarat, mely nem tud megnyugodni, míg diadalt nem arat, lelkében nem csapott fel a lelkesedés tüze, mely elégeti a csüggedés penészes virágát, ha magasztos eszmékért kell küzdenie, ha a nemzet becsületéért, a magyar név ragyogásáért kell akár a poklok erejével is megbirkóznia.”

Az első világháború egyik veszteseként Magyarország nemhogy nem rendezhette meg az 1920-as olimpiát, de részt sem vehetett az antwerpeni játékokon. A négy évvel későbbi szereplés emiatt becsületbeli üggyé vált, a Nemzeti Sport például egyenesen úgy fogalmazott, „be akartuk bizonyítani a világnak azt, amit megtagadott, amit lehazudott rólunk”. Az Egyiptom elleni szürreális vereség ebből a szempontból az eredményen jócskán túlmutató tragédiaként kereteződött. Bár a puszta eredmény csalóka volt, hiszen a magyar válogatott végigtámadta a meccset, számolatlan szögletet és kilenc kapufát is rúgott, a játék képe csak keveseket érdekelt. A közvélemény bűnbakokra szomjazott, és a hazai futball addigi története során először mutatta meg, mennyire kegyetlen tud lenni a sportolókkal és edzőikkel. Kiss kapitánynak szemére hányták, hogy miért egyedül döntött a csapat összeállításáról, a pályára lépő játékosok közül pedig szinte mindenki megkapta a magáét menthetetlenül gyengének ítélt teljesítménye miatt. És persze előkerültek a kifogások is: Zsák és Plattkó kapusok kimaradása, Takács II sérülése, Molnár György betegsége, vagy éppen a meccs szokatlanul korai kezdési időpontja.

Egyiptom a beszámolók szerint mindössze négy támadást vezetett, ám ezekből három gólt is szerzett. A magyar csapat egyre kétségbeesettebben támadott, a tudósítások szerint Orth és Guttmann még helyet is cseréltek a pályán, de ez sem segített. A második félidőben bekapott két további gól teljessé tette az összeomlást, odahaza pedig elszabadultak az indulatok. Az előzetesen lesajnált egyiptomiak elleni vereséget a sajtó nem volt képes racionális érvekkel magyarázni, így a mérkőzés utóéletét az érzelmek dominálták. A kurzussajtó a kor szellemének megfelelően túlhangsúlyozta az etnikai és faji különbségeket, az Új Nemzedék című lap például súlyosbító körülményként említette, hogy a válogatott „arabokból és négerekből” álló ellenféllel szemben maradt alul. Hirtelenjében téma lett a magyar játékosok származása, felekezeti hovatartozása is. Kiss csapatában öt MTK-s, három légiós, illetve egy-egy kispesti, ferencvárosi, valamint újpesti játékos kapott szerepet, de a legdurvább kritikát azok kapták közülük, akik külföldi, bevallottan cionista elveket képviselő klubjaikból tértek haza a válogatotthoz.

Az antiszemita indulatokat a politika is fölhasználta saját céljaira, a vereség témát szolgáltatott a Nemzetgyűlésben, sőt az eredmény hírére spontán tüntetés kezdődött Budapesten. Mivel Kiss Gyula szövetségi kapitány a Sporthírlap alkalmazásában állt, az ellene folyó hadjáratot a rivális Nemzeti Sport hasábjain vezették, de az indulatok nem kímélték a válogatott erőnléti edzőjét, Holits Ödönt sem. Úgy tűnt, mintha a magyar csapat nem csupán egy meccset vesztett volna el, hanem saját kivételességébe vetett hitét is. Ahhoz azonban, hogy megértsük, mi omlott össze Párizsban ezen a májusi délutánon, először azt kell megvizsgálnunk, mi történt a megelőző években Budapesten. Abban a városban, amely nem pusztán megteremtette a magyar futballt, de önmaga minden társadalmi és kulturális dilemmáját is belesűrítette az egyre népszerűbbé váló sportágba.

✶✶✶

Az 1867-es kiegyezés után Magyarországon sokkoló gyorsasággal indult be a korábban évtizedekig késleltetett polgári átalakulás. Pest, Buda és Óbuda egyesítésével 1873-ban megszületett Budapest, amely a következő negyedszázadban Európa egyik leggyorsabban növekvő, legintenzívebben fejlődő nagyvárosává vált. Lakossága az 1869-es 280 ezerről a századfordulóra 700 ezer fölé emelkedett, 1910-ben pedig már csaknem 900 ezer főt számlált.

A főváros népességének ugrásszerű növekedésével párhuzamosan kiépült a nagyvárosi infrastruktúra is. 1876-ban adták át a Margit hidat, de ugyanebben az évben nyílt meg a ma Andrássy út néven ismert Sugárút is, ami Pest belvárosát kötötte össze a Városligettel. A korábbi szűk utcák helyét tágas korzó vette át, a földszintes házak helyén pazar paloták épültek. 1884-ben megnyitotta kapuit az Operaház, tizenkét évvel később pedig elindult a földalatti. Ugyancsak a millennium évében adták át a ma Szabadsághídként ismert Ferenc József hidat, és az államalapítás évezredes ünnepére készült el a Hősök tere is. Szintén ekkor zajlott az Országház építése, és nem sokkal később megnyílt az Erzsébet híd is. Budapest Béccsel és Prágával vetekedni kívánó, modern európai nagyvárossá vált.

Az 1896-os, millenniumi év volt az új metropolisz önreprezentációjának csúcspontja. Nem pusztán ünnep, hanem egyaránt látványos modernizációs beruházás és önképformáló jelkép. Az eseménysorozat egy olyan új, modern, polgári nagyváros születésének szimbóluma lett, amely a következő néhány évben burjánzó táptalajt nyújtott a sport – és benne a labdarúgás – üstökösszerű fejlődésének is.

Szegedi Péter futballtörténész Az első aranykor című könyvében úgy fogalmazott, „a hazai viszonyok nem kedveztek a futball elterjedésének”. Magyarországon nem élt számottevő angol kolónia, és az is csak kevesek kiváltsága volt, hogy a szigetországba utazhassanak. Emiatt a futball más európai és dél-amerikai országokhoz képest nálunk némi késéssel indult hódító útjára, sőt eleinte egy olyan sportkultúrába kellett integrálódnia, amelyet leginkább az atlétika és a torna dominált. Az 1896-os millenniumi ünnepségekhez kapcsolódó sportbemutatók között a labdarúgás például még egyáltalán nem szerepelt, és bár egyes források szerint a sportágat néhány helyen már korábban is próbálták játszani az országban, az igazi áttörés csak egy évvel később jött el. Ekkor határozta el a Budapesti Torna Club (BTC) vezetése, hogy futballcsapatot szervez. Példájukat hetekkel később a MAC és az MTK is követte.

Márciusban a Sport-Világ folyóirat már folytatásokban közölte olvasóival a sportág szabályait és történetét. Májusban a millenniumi „kiállítás tartama alatt rendezendő különféle sportversenyek céljaira” épült Millenáris pályán megrendezték az első nyilvános hazai mérkőzést, amelyen a BTC két csapata küzdött egymással. A zuhogó esőben rendezett meccset a beszámolók szerint 100 néző izgulta végig a helyszínen, az eredmény 5-0 lett a kék-fehérben játszók javára, a gólokat pedig kivétel nélkül az a zürichi mérnökhallgató, Ray Ferenc szerezte, aki az előző év karácsonyán az elsők között hozott haza magával futball-labdát Magyarországra.

Az, hogy a korábbi szórványos próbálkozások helyett egy ismert sportklub állt be a futball mögé, mindent megváltoztatott. 1897 októberében a BTC már kétezer néző előtt fogadta a bécsi Cricketers csapatát, és bár 2-0-ra elvesztette a mérkőzést, a Sport-Világ beszámolója szerint az új játék villámgyorsan meghódította a közönséget. Egyre-másra alakultak meg az egyesületek futballcsapatai, az MTK és a MAC példáját ugyanis követte a Magyar Úszó Egylet, Óbudán pedig az ÓTE és a III. kerületi TVE is. A Műegyetem hallgatói nem sokkal később már kimondottan a labdarúgás céljára hoztak létre egyesületet Műegyetemi Football Csapat, vagyis MFCS néven. Az első olyan hazai futballmeccset, amelyen két különböző magyar klub sportolói csaptak össze, a BTC és az MFCS játszotta egymással, és az utóbbiak fölényes, 5-0-s győzelmével végződött. A két klub játékosai között nem kevés átfedés volt, az MFCS-t ugyanis jórészt a sportággal a BTC-ben megismerkedő egyetemisták alapították. Alig néhány év alatt az új, addig ismeretlen sportág, a futball kitört szűkre szabott kalitkájából.

1898-ban már tizennégy meccset rendeztek az országban, a rákövetkező évben harmincegyet, a századfordulón pedig nyolcvankettőt. Szegedi könyve Földessy János 1926-ban megjelent futballtörténeti kutatására hivatkozva úgy fogalmazott, a magyar sportolói gárda minden képzeletet felülmúlóan fogékony volt az új sportágra. 1899-ben megalakult az első vidéki klub, a Pozsonyi TE, és lejátszották az első olyan mérkőzést, amelyen két Budapesten kívüli csapat nézett egymással farkasszemet.

A sportág bázisa ezzel együtt döntően a főváros maradt, és elsősorban a középosztály, azon belül is az egyetemisták, valamint a polgárság körében vált népszerűvé. A magyar futball bölcsőjét tehát – ellentétben néhány nyugat-európai országgal – nem a munkásosztály jelentette, hanem az a mobilis, tanult, polgári attitűdökre nyitott nagyvárosi közeg, amely a modernizáció elemeként tekintett a sportra és a labdarúgásra is. Jellemző adalék, hogy a századforduló kiemelkedő játékosainak mindegyike rendelkezett legalább érettségivel, többüknek pedig – mint például a magyar válogatott és az FTC történetének első hivatalos gólját szerző Borbás Gáspárnak, aki ügyvédként praktizált – diplomája is akadt. A Sport-Világ egyik 1908-as számából az derült ki, hogy az azévi bajnok MTK csapatának mindössze egyetlen tagja, a műszerészként dolgozó Kürschner Izidor végzett fizikai munkát. A többiek jellemzően hivatalnokok voltak, vagy valamilyen értelmiségi foglalkozást űztek, esetleg egyetemre jártak. A hazai szociáldemokrácia sportbéli beágyazottságának gyengeségét mutatta, hogy a század első negyedében mindössze egyetlen munkáscsapat, a Vasas szerepelt az élvonalban.

A gyors egymásutánban megalakuló egyesületek és a gombamód szaporodó alkalmi meccsek szervezési gondjai miatt már 1899-ben fölmerült, hogy érdemes volna külön szövetséget alapítani a labdarúgás számára, ám ezt nehezítette, hogy a torna (MOTESZ) és az atlétika (MASZ) ekkor már létező ernyőszervezetei inkább a futball bekebelezésére törekedtek. A Budapesti Hírlap már februárban kiadta a jelszót, miszerint „célszerű volna, ha ezt a játékot űző csapatok mind egy zászló alá sorakoznának”, de az önálló szövetség megalakításáról és a bajnokság kiírásáról szóló tárgyalások csak egy évvel később indultak el, amikor a labdarúgó-egyesületek képviselői a Ferencvárosi Polgári Körben ültek össze. A találkozó után szűk egy hónappal, 1901. január 19-én aztán a Magyar Tudományos Akadémia szomszédságában álló István Főherczeg Szálloda különtermében a klubok képviselői megalapították a Magyar Labdarúgó Szövetséget. Az MLSZ rögvest kiírta az első bajnokságot, amit már abban az évben megrendeztek; az első magyar bajnoki címet a BTC nyerte. Hivatalosan is megszületett a magyar futball.

Az első ízben kiírt bajnokságban kizárólag fővárosi csapatok vettek részt, ám rögvest megindult a vita a vidéki klubok szerepéről is. 1904-ben a szövetség elhatározta, hogy külön bajnokságot szervez a vidéki csapatoknak, amelynek győztese az évad végén összecsaphat Budapest legjobbjával az országos bajnoki címért – ám az elképzelésből egészen 1907-ig nem vált valóság. Nagy viszontagságok közepette, sok nehézség árán, négy kerületben összesen tíz csapat részvételével ekkor végre sikerült kiírni egy vidéki bajnokságot, amelyben viszont a tervezettnél csak jóval kevesebb meccset sikerült ténylegesen is megrendezni. Az első igazi vidéki bajnokságot a Kassai AC csapata nyerte, amely ki is állt az FTC-vel az országos bajnokság döntő mérkőzésére, ám ott 11-0-s vereséget szenvedett. A vidéki és a fővárosi labdarúgás színvonala közötti óriási különbséget jól mutatta, hogy egy évre rá a Győri ETO már nem vállalta a bajnoki döntő megmérettetését, ezt követően pedig az MLSZ fel is függesztette az országos bajnoki döntők megrendezését.

A magyar futball tehát, bár kétségtelenül rohamtempóban fejlődött a fővároson kívül is, lényegében budapesti belüggyé vált. A nagyvárosi klubok közül rövidesen kettő emelkedett ki a mezőnyből: az FTC és az MTK 1903 és 1929 között minden bajnoki címen egymás között osztozott. A magyar futball hőskora néhány éven belül két fővárosi csapat versengésének történetévé sűrűsödött. A rivalizálás nemcsak a két kapu között, hanem a stadionokon kívül is zajlott, és ugyanaz a Budapest, amely a századforduló után néhány éven belül megteremtette a hazai futballt, rövid időn belül saját társadalmi önképét és belső törésvonalait is felrajzolta a pályára.

✶✶✶

1915 végén bombahír rengette meg a magyar futball nyilvánosságát. Schlosser Imre, az ifista kora óta a Ferencvárost erősítő támadó, a magyar válogatott gólrekordere átigazolási kérelemmel folyamodott klubjához, és azt is közölte, hogy új csapatának az MTK-t választotta. A kor első számú játékossztárjaként ismert Slózi hat bajnoki címet és ugyanennyi gólkirályi címet nyert a zöld-fehérekkel; minden túlzás nélkül csapata ikonjának számított. Az, hogy gyerekkori klubjától éppen annak legnagyobb riválisához, az ekkorra ráadásul egyébként is látványosan megerősödő MTK-hoz akart igazolni, felborította a hőskor erőegyensúlyát. Átigazolási kérvénye nem maradhatott puszta sportszakmai vita, hanem érzelmi, szimbolikus és identitáskérdéseket is feszegető detonáció vált belőle.

A futball az új évszázad első évtizedében az egyre erőteljesebben formálódó tömegkultúra részévé vált. Diadalmenete Szegedi Péter szerint „csak a mozihoz volt hasonló”, amit kiválóan mutatott, hogy hétről hétre szurkolók tízezreit ültette a lelátóra. Nem pusztán a szabadidő eltöltésének újfajta módját nyújtotta, de átformálta a városi tereket, befolyásolta a sajtót, megihlette a művészetet. A nagyvárosi kultúra elidegeníthetetlen részévé vált: identitást teremtett, sőt a közéleti diskurzusban is helyet követelt magának. Alakítója lett annak a modernizációs folyamatnak, amelyben kulcsszerepet vállalt a zsidó származású nagypolgári réteg. Ennek a társadalmi csoportnak az egyik legfontosabb legitimációs és identitásképző intézménye az MTK lett.

A Magyar Testgyakorlók Köre nevű egyesületet 1888-ban olyan, túlnyomórészt – de nem kizárólag – zsidó polgárokból álló csoport alakította, amely túlzottan konzervatívnak tartotta a torna köré összpontosuló sportfelfogást. Már névválasztásuk is sokat elárult: a kor többi, jellemzően vegyes társadalmi összetételű, lokális szerveződésű klubjával ellentétben ők univerzálisan fogalmazták meg asszimilációs törekvésüket (magyar); a németes torna kifejezés helyett annak nyelvújított változata (testgyakorlók) használatával kifejezték kiterjesztett sportfelfogásukat; de azt is, hogy mind az elitista club, mind a konzervatív egylet megnevezéssel szemben állnak (kör). Az MTK lett az első polgári szellemű sportegyesület, amely legfontosabb céljának az atlétika modern és szabad gyakorlását tekintette.

A tizenegy évvel később létrehozott FTC-t ezzel ellentétben kifejezetten és elsődlegesen a labdarúgás művelésének céljából alapították. Elnevezése utalt az alapítók lokálpatrióta elköteleződésére, ugyanakkor németes (torna) és angolos (club) elemeket is tartalmazott, megfogalmazva ezzel a demokratikus szerveződés és az exkluzivitás egyfajta speciális keveredését. Az akkori főváros egyik külső kerületének számító, javarészt kispolgárok és munkások lakta Ferencvárosban számottevő német ajkú közösség élt, a csapat beceneve, a Fradi például a városrész német elnevezéséből, a Franzstadtból származott. Kezdetben elsősorban a kerületiek helyi klubjaként működött, de idővel a magyarosodni szándékozó német külvárosi kispolgárság egyik legfőbb identitástámasza lett, amit jól mutat az is, hogy klubszínéül a nemzeti trikolórból kiemelt zöld-fehér párosítást választotta.

A két klub valós, eredeti társadalmi beágyazottsága és a hozzájuk kapcsolt jelentéstartalmak később részben elváltak egymástól. Az MTK-t a futballszurkolók következetesen és egyre inkább a pesti zsidó nagypolgárság reprezentánsaként kezelték, ám ez nem jelentette azt, hogy a csapatnak kizárólag zsidó vezetői, játékosai vagy éppen szurkolói lettek volna. Az egyesület első elnöke például keresztény volt, a csapat játékosai pedig osztályhovatartozásuk szempontjából nem ütöttek el különösebben a Ferencváros futballistáitól. Az MTK főleg azért vált zsidó klubbá a nyilvánosságban, mert teljesítményével éppen akkor vált a magyar futball hőskorszakának meghatározó egyesületévé, amikor zsidó származású karizmatikus vezetők, például Brüll Alfréd és Fodor Henrik álltak a csapat élén.

Ahogyan az MTK nem volt homogén felekezeti klub, úgy az FTC identitása sem egyetlen alapra épült. A zöld-fehér csapatot eleve sokkal rétegzettebb jelentéstartalmak vették körül, mint legfőbb riválisát, amire csak rátett egy lapáttal, hogy a Fradi-kép részben az MTK-val való szembenállásból is építkezett. A két klub versenyfutása nemcsak a pályán vált egyre élesebbé, hanem a sportot övező mind szélesebb anyagi és szimbolikus univerzumban is. Egy évvel a Ferencváros Üllői úti pályájának átadása után például az MTK is fölavatta saját stadionját, gondosan ügyelve arra, hogy az nagyobb befogadóképességű és korszerűbb is legyen, mint az FTC létesítménye. A korszakot kutató történészek és szociológusok szerint az sem volt éppen véletlen, hogy Brüllék a pálya helyszínéül a Hungária körutat választották – így demonstrálva a klubot támogató zsidó polgári réteg asszimilációs törekvéseit.

Az 1920-as évek jobboldali sajtójában a Ferencváros egyre hangsúlyosabban úgy jelent meg, mint az MTK ellenpontja, egyszersmind tehát szükségszerűen keresztény-nemzeti klub. A korszak forrásai nem utalnak arra, hogy ezt a jelentéstartalmat és identitásmezőt az egyesület vezetői tudatos programként hirdették volna meg, sokkal inkább arról volt szó, hogy a pályán vívott, egyre élesebb csaták révén az FTC lett a főváros másik társadalmi és kulturális énképének hordozója. A Fradi a nagypolgári, belvárosi MTK egyetlen érdemi ellenfeleként kézenfekvő azonosulási pontot tudott nyújtani a külvárosi, plebejus drukkereknek, ami viszont azt is eredményezte, hogy kulturális beágyazottsága rétegzettebbé vált, mint riválisáé. A harmincas évekre fordulva a Fradi már egyszerre volt lokális, külvárosi, kispolgári és a magyarosodni vágyó német ajkú lakosságot egyaránt képviselni hivatott egyesület.

A pályán zajló rivalizálás egyben kulturális harccá is vált. Az MTK volt például az első olyan magyar klub, amely Angliából szerződtetett játékost, majd később edzőket is. Brüll célja az volt, hogy a kék-fehérek a lehető legkorszerűbb játékot játsszák, ami elütött attól a stílustól, amit az első néhány bajnokság meghatározó csapata, a BTC honosított meg. Az MTK játékosai „ésszel játszottak”, és a korabeli megfogalmazás szerint szinte a „fű alatt” passzolták a labdát. Ehhez képest a Fradi játékosai a BTC-hez hasonlóan keményen, erőből futballoztak, sok szélen vezetett akcióval és domináns fejjátékkal kiegészítve. A szurkolók szemében mindez azt jelentette, hogy a zöld-fehér csapat „szívből” futballozik, ami remekül rímelt a tisztességes, alulról érkező, nem megalkuvó, az élet küzdelmeit vállaló kispolgár toposzára. Sokan ezzel szemben a nagypolgári MTK progresszív stílusát az idegen gyökerű, hidegen kalkuláló, üzleti szellemű társadalmi csoportokra jellemző identitásjegyek futballra fordított megfelelőiként azonosították. A Tribün című újság már 1912-ben arról írt: míg más országokban a futballcsapatok csak sportszempontból versengenek, addig nálunk az MTK és az FTC rivalizálása „társadalmi úton is megnyilvánul”.

A két csapat ellentéte tehát egyszerre volt játékelméleti, vallási, társadalmi, városszerkezeti és kulturális gyökerű. Erre az egyre több jelentéstartalommal terhelt viszonyra erősített rá a Schlosser-ügy, ami 1915–16 fordulóján tótágast állította a magyar futballt. A gólgyáros Slózi népszerűsége ekkortájt már „híres pesti primadonnákéval vetekedett”, így tervezett átigazolásából országos ügy lett. A két klub természetesen egészen másképp vélekedett arról, mi történt: a Fradi például váltig állította, hogy Schlossernek ekkor már évek óta udvarolt az MTK elnöke, Brüll Alfréd, aki egy ezüstnyelű botot is ajándékozott a játékosnak. A kék-fehérek ezzel szemben úgy érveltek, hogy amikor először értesültek a játékos átigazolási szándékáról, nemet mondtak Schlossernek, nehogy azt a látszatot keltsék, mintha elszipkáznák őt a legnagyobb riválistól. A konfliktus eredményeképp az FTC azzal vádolta meg az MTK-t, hogy az ekkor még szigorúan tilos profizmus elvét alkalmazva pénzt fizetett a játékosnak a klubváltásért, és azt is bejelentette, nem hajlandó pályára lépni a nagy rivális ellen. Schlosser végül 1916 közepén lett hivatalosan is az MTK játékosa, és egészen 1922-ig viselte a kék-fehérek mezét. A korszak legjobb játékosával megerősített Hungária körúti csapat ezzel párhuzamosan tíz évre kisajátította magának a bajnoki dobogó legtetejét.

✶✶✶

1903. április 13-án a frissen élvonalba jutó MTK története első nemzetközi meccsét játszotta. A profiként hazánkban túrázó Southampton játszi könnyedséggel, 15-0-ra verte a kék-fehéreket, ám az eredménynél sokkal fontosabb volt, hogy a magyar játékosok bemutatót kaptak a modern futball eszköztárából. „Egyszerűen tanulmányoztuk az ördöngös ügyességű angolokat, és igyekeztünk belelátni rendszerükbe” – magyarázta később Pozsonyi Imre, aki az MTK centerhalfjaként lépett pályára a mérkőzésen. Az akkor 19 éves futballista a Színházi Élet című lapnak 1925-ben adott interjújában arról is beszélt, a Southampton elleni vereség után határozták el társaival, hogy felhagynak „az addigi kick and rush játékkal” és áttérnek a lapos passzjátékon alapuló stílusra.

Pozsonyi vékonydongájú, gyenge fizikumú játékosnak számított. Nem volt képes hosszú indításokkal támadásba dobni csapattársait, és többnyire a test-test elleni küzdelemben is alulmaradt. Abban a korban, amikor a bajnokságot uraló BTC és Ferencváros egyaránt kizárólag a támadásokra összpontosító erőfutballt játszott, neki nem sok babér termett. Ekkor született meg fejében a gondolat, hogy érdemes lenne lapos, pontos passzokkal kifárasztani az ellenfél nála erősebb és gyorsabb játékosait. Mivel még gyerekként Bécsben látta játszani a prágai Slaviát, sőt angol és skót csapatokat is, példátlan kitekintése volt a nemzetközi futball trendjeire. Játékosként is megszállottan elemzett, az angol csapatoktól elszenvedett nagyarányú vereségek közben szerzett tapasztalatait pedig arra használta fel, hogy tanuljon.

Egy évvel a Southamptontól elszenvedett vereséget követően az MTK – nem kis részben Pozsonyi újszerű gondolataira támaszkodva – megszerezte története első bajnoki címét. A kék-fehér csapat lett az első olyan hazai futballklub, amely az angol „rúgd és fuss” iskola helyett annak természetes ellenpontját, a rövid passzokra épülő, hosszú indítások, beadások és egyéni megoldások helyett a kombinációt előtérbe helyező skót stílust kezdte alkalmazni. A magyar futballban is megjelent a taktikai rétegzettség, a bajnokság ettől kezdve fokozatosan a különböző játékfelfogások csatájává vált.

1903 után a következő tíz bajnokságból nyolcat is a BTC hegemón szerepét átvevő Ferencváros nyert meg, az MTK mindössze kétszer tudta megtörni a zöld-fehérek egyeduralmát. A tízes évek elejétől a kék-fehérek ambiciózus sportvezetői, az elnök Brüll Alfréd és a főtitkár Fodor Henrik, egyre tudatosabban próbálták átvenni a vezető szerepet a bajnokságban, ehhez pedig sorra igazolták az angol és skót játékosokat. A fordulatot mégis az hozta el, amikor a korszellemmel szakítva elsőként szereztek maguknak hivatásos edzőt a korábbi skót válogatott futballista, John Tait Robertson személyében. „Két év alatt többet tanultunk tőle, mint amennyit mástól tíz év alatt tudtunk volna” – mondta Robertson munkájáról Edward Shires, aki 1904-től előbb játékosként, majd szerteágazó kapcsolataival segítette az MTK felemelkedését.

Robertson helyét a csapat kispadján 1913-ban William Holmes vette át, a klub pedig a Ferencváros ötös sorozatát megtörve 1908 után újra bajnoki címet szerzett. A következő két szezon aztán a világháború kitörése miatt félbeszakadt, illetve el sem kezdődött, és mire 1916–17-ben újra lehetett futballozni az országban, az MTK-nak másik edzőre volt szüksége. A választás arra a Jimmy Hoganre esett, aki ekkortájt az Austria Wiennél dolgozott, ám mivel ellenséges ország állampolgáraként tartózkodott Bécsben, a háború kitörését követően letartóztatták. Az MTK alelnöke, Dirsztay Gedeon sietett a segítségére, de csak azzal a feltétellel vehette át a csapat irányítását, ha rendszeresen jelentkezik a rendőrségen.

Hogan vezetésével az MTK valósággal átgyalogolt a mezőnyön, száznál is több gólt szerezve lettek bajnokok, amit még kétszer megismételtek, az 1917–18-as szezonban például azóta is felülmúlhatatlan, meccsenkénti 6,7 szerzett gólos átlagot produkálva. Az ír származású edző a klubnál már létező skót alapokra építkezve megteremtette azt a közép-európai stílust, amely a következő évtizedben a kontinens élmezőnyébe katapultálta a magyar futballt. Hogan nem egyszerűen jó edző volt, hanem a futballstratégia forradalmi jelentőségű újítója, aki szintetizálta az ekkoriban kialakuló különféle taktikai elemeket, és vegyítette az egymástól eltérő iskolák bizonyos részleteit. Továbbfejlesztette az MTK-nál már korábban gyökeret vert skót stílust, sőt azt kérte játékosaitól, hogy még kevésbé alapozzanak a fizikai erőre, mint a szigetországiak. Kiemelkedő jelentőséggel ruházta fel a technikai képzettséget, a cselek helyett az összjátékot preferálta, és bár bátorította az improvizatív megoldásokat, azokat minden esetben a csapatjáték kiszolgálásának szempontjából értékelte. Az MTK gyors, rövid passzos játéka nem vált öncélúvá, a futballisták pedig nem fitogtatták, hanem kihasználták technikai képzettségüket. A Hogan-focira a korabeli magyar labdarúgásnak nem volt ellenszere, kisvártatva már az egész mezőny azt leste, mit tanulhat el az MTK-tól.

Pozsonyi csapattársaként nyert bajnoki címet 1908-ban az a Bányai Lajos, aki később edzőként először vezette aranyéremig az Újpestet, sőt 1930-ban a kor legrangosabbnak számító klubtrófeáját is elhódította a lila-fehérek kispadján. Szintén az MTK-ban futballozott Frontz Antal, aki később a Vasas-iskola megalkotója lett Angyalföldön, és a Pozsonyi-istállóból került ki a magyar futballtradíció alapművének egyik szerzője, Holits Ödön is. Mint ahogyan a később Brazíliában dolgozó nagy hatású edző, Kürschner Izidor, vagy éppen az a Nagy József, akinek vezetésével a svéd válogatott négy közé jutott az 1938-as világbajnokságon. A Ferencváros ugyan időlegesen elvesztette vezető szerepét az MTK-val szemben a bajnokságban, ám a tízes-húszas évek fordulójára kialakult és egyre karakteresebbé vált a Fradi-stílus, amely 1926-ban Tóth „Potya” István vezetésével újra a tabella élére repítette a zöld-fehér klubot.

Tóth volt a magyar labdarúgás történetének első valóban hivatásos edzője. Úttörőnek számított abban, hogy tervszerűen készítette fel csapatát, egyénileg is foglalkozott a játékosokkal, és rendszeresen figyelemmel követte a nemzetközi szakirodalom trendjeit is. Az MTK-korszakot megtörve zsinórban három bajnoki címet nyert csapatával, 1929-ben pedig egy montevideói túrán a Fradi az akkor kétszeres olimpiai címvédő, egy évvel később világbajnoki címet szerző uruguayi válogatottat is legyőzte a vezetésével. „Mindenkit különleges képességeinek és egyéni tulajdonságainak megfelelően kell kezelni” – szólt Tóth edző egyik leghíresebb alapvetése. Ez a felfogás megteremtette annak lehetőségét, hogy a magyar futballtradíció az egyéni képességekkel, a játékosok kombinációs készségével szimbiózisban fejlődjön, sőt stratégiai szintre emelte az összjátékban, az improvizációban rejlő lehetőségeket. A Fradi például már a tízes években használta az úgynevezett négycsatáros játékot, amelynek lényege, hogy a középcsatár posztján játszó futballista hátrébb húzódik, hogy a labdát fölvéve ő maga dobja támadásba a szélen előretörő társait. A taktikai megoldást már Holits Ödön és Mamusich Mihály húszas években megjelent szakkönyve is részletesen taglalta, később pedig a magyar futball egyik identitásformáló eleme vált belőle.

Az 1920-as évekre megszületett a közép-európai futballstílus, amely gyorsan leírható, sőt exportálható szakértelemmé is vált. Konrád Jenő Futball ABC könyvét például már 1922-ben kiadták Bécsben, két évvel később pedig Pozsonyi Imre publikálta gondolatait a játékról – immáron a Barcelona edzőjeként. Közben itthon is megszaporodtak a futballkönyvek, ami egyre inkább azt üzente, hogy az edzősködésből valódi szakma lett, amely fokozatosan elkezdte kitermelni a működéséhez szükséges feltételeket. 1924-ben már magyar edző ült a svájci ezüst- és a svéd bronzérmes csapat kispadján, mint ahogyan magyar trénert neveztek ki a lengyel válogatott élére is. A közép-európai futballstílus kinőtte az esztétikai élmény kategóriáját: az edzők munkája fokozatosan egységes szakmai tőkévé rendezte a hátország tudását. A késve induló magyar futball alig két évtized alatt nem pusztán ledolgozta lemaradását a világ többi részéhez képest, hanem kiemelkedő játékosok mellett formanyelvet, intézményi tudást és szakembereket is adott a világnak. Amikor az első világháború és annak következményei szétzilálták „a régi világot”, a magyar futball már nem pusztán hazai ügy volt, hanem exportképes szakmai márka.

✶✶✶

„Fegyverben” – hirdette öles betűkkel a Sporthírlap vezércikke 1914. augusztus 3-án. A lap „a magyar vitézség gyönyörű föllobbanásának” nevezte, hogy az ország belépett a háborúba, sőt azt is leszögezte, hogy „a magyar fegyverekkel, a magyar sport is győzni fog”. Nem így történt. A háború kitörését övező lelkesedés hamarosan alábbhagyott. Bár a Szerbiának hadat üzenő Ferenc József császár és király 1914 nyarán még azt ígérte, „mire a falevelek lehullanak, győztes katonáink itthon lesznek”, a háború több mint négy éven át húzódott, és fölfoghatatlan veszteségeket okozott az országnak. Katonák milliói estek el a lövészárkokban, a hátország kimerült, a lakosság tartalékai elfogytak. 1918 őszére a Monarchia a harctéren és a frontvonal mögött is összeomlott. Budapesten kitört az őszirózsás forradalom, majd kikiáltották a köztársaságot. Az a történelmi kor, az a társadalmi valóság, amelyben a magyar futball megszületett, majd gyors fejlődésnek indult, megszűnt létezni.

1913-ban a sportlapok még arról közöltek írásokat, miképp lehetne a burjánzó sportélet által megszólított fiatalokat a haza szolgálatába állítani. Öt évvel később már a magyar államiság léte volt a kérdés. A románok elfoglalták a Tiszántúlt, a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság csapatai ellenőrzésük alatt tartották Szabadkát és Pécset, a csehszlovákok megszállták a Felvidéket. A Károlyi-kormány bukása után proletárdiktatúra következett, az országban állandósult a polgárháborús helyzet. A vörös terrort fehér megtorlás követte. Az 1920-ban szentesített trianoni békediktátum az ország korábbi területeinek kétharmadát elcsatolta, a lakosság 18,2 millióról 7,6 millióra csökkent. Mintegy 2,2 millió magyar nemzetiségű ember rekedt az anyaország új határain kívül.

A világháború emberi és gazdasági traumáját az elkövetkezendő évek társadalmi válsága és polgárháborús körülményei tovább mélyítették. A magyar futball nem pusztán fölfoghatatlan emberveszteséget szenvedett el, hanem korábbi létének majd’ mindegyik peremfeltétele megszűnt létezni. A sportág a háború előtt a nagyvárosi tömegkultúra bázisán született meg, és egyfajta békeidős infrastruktúrára, fizetőképes keresletre, polgári ethoszra, egymással vetélkedő klubok folytonos versenyére és egy jól strukturált társadalmi rendre épült. 1918 után ez a társadalmi rend eltűnt, ami megrengette a magyar futball kulisszáit is. Nem pusztán a pályáról fogyott el az erő – és a játékos –, hanem darabjaira hullott a pályát körülölelő világ.

A magyar labdarúgás addigi történetét 1926-ban könyv formájában feldolgozó Földessy János szerint „a magyar futballsport a derék harcosok tízezreit küldte a harcmezőre” és „nem volt egyetlen klub sem, amelynek sorait meg nem tizedelte volna a háború”. Egy 1931-ben megjelent összesítés például csaknem 250 olyan egykori labdarúgó nevét sorolta fel, aki elesett vagy eltűnt az első világháború alatt. A játékosstátusz nem jelentett felmentést a katonai szolgálat alól, sőt a háború első szakaszában az elsöprő többség kifejezetten örömmel állt katonának, vagy akár önként jelentkezett szolgálatra. Egyes becslések úgy tartják, a Budapesten és közvetlen környékén tevékenykedő játékosok, futballvezetők és játékvezetők mintegy 80-90 százaléka teljesített katonai szolgálatot az első világháború során. Rumbold Gyula, az FTC sokszoros válogatott bekkje a szerb és az orosz fronton is harcolt, többször megsebesült, majd hadifogságba esett, sportolói karrierje pedig véget ért. A háború miatt két egyetemi klub, a BEAC és a MAFC évekig szüneteltette működését.

Tekintve, hogy hazánk területén nem zajlottak harci cselekmények 1914 és 1918 között, a magyar bajnokság csak rövid időre maradt abba a háború alatt. A pályán folytatódott az MTK-korszak, ám azon kívül 1919 után új éra köszöntött be. A háború előtti stílusfölény és szellemi tudás nem tűnt el, de hirtelen teljesen más viszonyok között kellett volna érvényesülnie: a szinte kilátástalan gazdasági helyzet, a megélhetés nehézségei a futballt is maguk alá temették. Kiváló játékosok egész sora hagyta el az országot, az elvándorlás üteme pedig csak fokozódott, ahogyan a környező államokban egyre több és több klub kezdte el pénzelni a futballistákat.

1919-ben az FTC és az MTK egyaránt külföldön, Németországban, illetve Ausztriában túrázott. A zűrzavaros hazai események több játékost is elriasztottak a hazatéréstől. Az első távozó a Fradi rutinos bekkje, Payer Imre volt, aki a Wiener AC-nál kapott sportállást, de példáját hamarosan az MTK két ásza, Schaffer Alfréd és Szabó Péter is követte, akik a Nürnberg játékosai lettek. Szintén külföldön maradt a két Konrád fivér, Jenő és Kálmán, sőt a kék-fehérek akkori edzője, Kürschner Izidor is ebben az időben döntött úgy, hogy nem tér haza Magyarországra. Előbb a Stuttgarter Kickers, majd a Nürnberg és a Bayern München edzője lett, később pedig egy rövid svájci kitérő után Brazíliában lelt otthonra. Közvetlenül a Tanácsköztársaság bukása után hagyta el az országot a Vasas legendás kapusa, Plattkó Ferenc, igaz, ő Bécs és Prága érintése után egy évre visszatért az MTK-ba, mielőtt 1923-ban a Barcelona játékosa, sőt későbbi klublegendája lett belőle. A kapus mellett a válogatott akkori kulcsemberei közül szintén külföldre távozott Ging József (Törekvés), Deutsch Árpád, Károlyi Jenő (BAK), Nemes Sándor (FTC) és Feldmann Gyula (MTK) is.

Láncreakció kezdődött: az első kivándorlók újabb és újabb társaikat csábították kifelé az országból, akik aztán a túrák alatt első kézből tapasztalták meg, mennyivel jobb körülmények fogadják őket Nyugat-Európában, mint odahaza. Ekkor Anglia és Skócia kivételével még sehol a világon nem működött profi bajnokság, a magyar futballistákat sem a hivatásos státusz csábította tehát, hanem a jobb életkörülmények, és az olyan élelmes vállalkozók, mint például Otto Eidinger, a berlini földalatti vasút igazgatója, aki elhatározta, hogy állandó „túracsapatot” épít magának. Ehhez történetesen a kor legjobb magyar játékosait is kinézte magának, akiknek hivatalnoki sportállást ígért a vasútnál. Schaffer kevesellte a felajánlott pénzt, ezért nemet mondott, csakúgy, mint az MTK másik sztárja, Orth György. A harmadik klasszis, Braun Csibi elsőre kötélnek állt, majd mégis meggondolta magát, nem úgy Plattkó, Feldmann és Nyúl, valamint a fradista Pataki. A vállalkozást végül az MLSZ hiúsította meg, miután az érintett futballisták játékjogát felfüggesztette, és azt is nyilvánvalóvá tette, hogy elítéli a profizmus minden formáját.

Az exodust azonban csak feltartóztatni lehetett, megállítani nem. Az MLSZ jobb híján megpróbált megegyezni a környező országok szövetségeivel, mivel a korabeli nemzetközi szabályok előírták, hogy minden külföldre igazoló játékosnak szüksége van honos nemzeti szövetsége engedélyére. 1919 őszén a magyar fél azzal a kéréssel fordult az osztrák szövetséghez, hogy csak azoknak a magyar futballistáknak adjon játékengedélyt, akik legalább egy éve helyben laknak. Ebben nem sikerült megegyezni, ám az osztrák fél abba belement, hogy féléves kint tartózkodáshoz kösse a játékengedély kiadását, valamint tiltsa a bajnoki évad közbeni országváltást. Új helyzetet néhány évvel később az teremtett, amikor az osztrákok kartellt kötöttek a német és a cseh szövetségekkel, amelynek következményeként a csehszlovák klubok figyelme Budapest felé fordult, és egymás után szemezgettek a legjobb játékosok közül. A cionista alapokon szervezett csehszlovák klub, a Makkabi Brno például csaknem félszáz budapesti labdarúgót igazolt az 1920-as évek első felében – közülük huszonkettő volt korábban válogatott. Az 1925-ben osztrák profi bajnokságot nyerő Hakoah Wien alapcsapatában öt magyar szerepelt hétről hétre, sőt ekkorra már az olaszországi magyar légió is számottevő méretűre terebélyesedett.

A magyar futballisták kiáramlása olyan aggasztó méreteket öltött, hogy 1921-ben az MLSZ kénytelen volt enyhíteni az amatőrstátusz szabályain. Ettől fogva elfogadottá vált, hogy a klub ruházatot, felszerelést biztosít a játékosainak; hogy állja a játék közben elszenvedett sérülések kezelési költségeit; hogy biztosítja a meccsnapi étkezést; és téríti az utazási költségeket, esetleg segít munkát szerezni valamelyik futballistájának. Más kérdés, hogy a klubok egy része ezeket a szabályokat is kikerülte, és például azt ajánlotta játékosainak, hogy az edzések, illetve mérkőzések miatt kieső munkabér-jövedelmüket is megtéríti. Kialakult az álamatőr státusz, a bújtatott foglalkoztatás, a kiskapuk és a félrenézés rendszere. Szegedi Péter Az első aranykor című könyvében korabeli sajtóforrásokra hivatkozva úgy becsülte, 1925-ben nagyjából tizenöt labdarúgó és edző kiemelkedően jól keresett a magyar bajnokságban, további harmincan tisztességesen meg tudtak élni a pályán nyújtott teljesítményükkel megkeresett pénzből, és még hozzávetőlegesen százan jutottak rendszeres mellékkeresethez a futballból.

Az állandósult gondok, viták és a futball teljesen megváltozott társadalmi-gazdasági környezete ellenére a magyar válogatott esélyesként utazott ki az 1924-es párizsi olimpiára. A hazai szellemi hátország erejét kiválóan mutatta, hogy a lengyel, az észt, a svéd és a svájci csapat kispadján is magyar edző foglalt helyet. A magyar futballgondolkodás domináns eleme volt a franciaországi tornának, ám az előző néhány év történései azt eredményezték, hogy immár nem csak saját válogatottját erősítette. Ezzel együtt arra, ami végül a csapattal történt, senki nem számított.

✶✶✶

„Meggyőződésem, hogy ha a külföldön bolyongó magyar csillagok február elejére valóban hazamennek, úgy a velük megerősödő magyar válogatott verhetetlen lesz Párizsban” – nyilatkozta az 1924-es esztendő legelején Carl Hirschman, a FIFA holland főtitkára. Négy évvel korábban a világháborús vesztesként megbélyegzett Magyarország részt sem vehetett a játékokon – pedig annak rendezési jogát korábban Budapest kapta meg –, holott a magyar futball az 1920-as évek elejére a kontinens legjobbjai közé emelkedett. Az MTK a korszak világviszonylatban is egyik legjobb csapatának számított, a válogatott pedig az 1923-as évben meccsei kétharmadát megnyerte, hogy aztán az olimpia évét egy olaszok elleni 7-1-es győzelemmel indítsa. Úgy tűnt, minden adva van a revanshoz, és a magyar futball Párizsban a világ trónjára ülhet, igazolva ezzel önmaga nagyságát.

Az esélyeket jelentősen javította, hogy a brit csapatok jelezték, nem vesznek részt olyan tornán, ahol amatőr futballistáiknak „álamatőrökkel” kellene összecsapniuk. Szintén hiányzott a mezőnyből Ausztria, ahol éppen 1924-ben vezették be a profizmust, és az átszervezés miatt inkább az olimpia kihagyása mellett döntöttek. A magyar csapat mellett így előzetesen Uruguay, Svájc és Csehszlovákia tűntek a torna legnagyobb esélyeseinek.

Kiss Gyula szövetségi kapitány úgy határozott, hogy a magyar futball megváltozott miliőjére reagálva nem csak a hazai bajnokságból válogat be játékosokat. A párizsi csapat tehát már nem egy egységes hazai rendszerből verbuvált válogatott volt, hanem azt a szétszóródott, töredezett magyar futballvalóságot képezte le, ami az előző néhány évben teljesen tótágast állította a magyar labdarúgást. Ennek gyakorlati tünetei is voltak: a magyar szövetség például hiába mozgatott meg minden követ az ekkor már Barcelonában védő Plattkó kapus hazahívása érdekében, a katalán klub elnöke nem adta ki a játékost, aki így lemaradt az olimpiáról. A keret ezzel együtt bombaerősnek tűnt, Plattkó helyéért például Zsák és Biri vetélkedett a kapuban, a védelemben rendelkezésre állt Fogl és Mándi, a csatársorban Braun, Opata és az ekkor már a Makkabi Brnónál játszó Hirzer rendeztek egymással gólversenyt, a fedezetsorban pedig ott volt a szintén makkabis Obitz, a bécsi Hakoah-nál játszó Guttmann, valamint minden idők egyik legcsodálatosabb magyar játékosa, Orth György is.

Orth ragyogó technikai képzettségű, fantasztikus játékintelligenciával bíró, abszolút kétlábas futballistának számított. Már fiatalon érett, kiforrott játékosként könyvelték el kortársai. A kor szokásai szerint a grundon figyeltek fel rá, így került előbb a Terézvárosi Sport Kör (TSK), majd polgári iskolás korúként az Erzsébetvárosi Atlétikai Club (EAC) kötelékébe. Utóbbi játékosaként szúrta ki magának a Vasas jó szemű intézője, egy bizonyos Reiner Sándor, aki az egyszerűbb ügymenet érdekében a teljes EAC csapatát leigazolta, hogy megszerezzék Orthot. Tizenöt évesen már az első csapatban játszott, de nem sokáig, egy évvel később ugyanis jött az MTK érdeklődése, Reiner pedig okos pedagógusként azonnal belátta, hogy zseniális játékosának a korszak legjobb csapatában van a helye.

A kék-fehérekkel zsinórban nyolc bajnoki címet szerzett, háromszor volt gólkirály, ráadásul gyerekkori példaképe, Molnár György mellett játszhatott a csatársorban, akivel életre szóló barátságot is kötött. A válogatottban már tizenhat évesen debütált, sokoldalúságát pedig jól mutatja, hogy szinte minden létező pozícióban bevetették a pályán. A legtöbbször középcsatár volt, de játszott jobbösszekötőt, középfedezetet, jobbfedezetet, sőt az is előfordult, hogy a sérült Zsák helyén a kapuban kellett helytállnia. Kiss Gyula szövetségi kapitány nemes egyszerűséggel úgy fogalmazott róla: „Még nem volt magyar játékos, aki így tudott volna futballozni. Nemcsak csatár, mint Schaffer vagy Schlosser, hanem ragyogó hátvéd is, és ha kell, fedezet is. Minden!”

A fantasztikus erősségű keret és az olimpiai revansvágy ellenére az MLSZ nagyjából úgy kezelte a párizsi túrát, mint a korszak szokványos „vajaskenyér túráit”. A szövetség, ahol csak tudott, spórolt a költségeken, a játékosok például a fapados harmadosztályon zötyögték végig a Franciaországig tartó vonatutat, és még hálókocsi sem jutott nekik – nem úgy, mint az MLSZ vezetőinek. A csapattal összesen tizenhárom fős delegáció utazott az olimpiára, ám masszőr például egy sem, mint ahogyan arra sem figyelt oda senki, hogy a torna idejére lefoglalt Hotel Hausmannban a szobák mellé járjon mosdó is a futballistáknak. Az ellátmány rettenetes volt, a magyar játékosok többnyire félig átsütött, számukra szinte ehetetlen húst és némi salátát kaptak, a szabadidejükben pedig patkányt kergettek a szobáikban. Már akinek jutott egyáltalán szoba, Grosz és Opata ugyanis csak a szálloda kamrájában kapott elhelyezést, ahol hajnalok hajnalán keltették őket a reggeli elkészítését megkezdő szakácsok.