részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Elena Armas: The Long Game

Copyright © 2023 by Elena Armas
Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency
All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

Borító design © Simon & Schuster
Borító illusztráció © Bee Johnson

ISBN 978 963 568 464 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Mandl Orsolya
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Minden csajnak, aki kiborult már hébe-hóba.

Na és aztán?

Hadd tudják, mit érzel, kisanyám.

Első fejezet Adalyn

A fej legurult a vállról, és egy puffanással landolt a lábam előtt.

Megborzongtam, és kivert a jeges verejték.

Ismerősnek kellett volna éreznem a jelenetet. Emlékeznem kellett volna valamire, amit egyszer már átéltem, amit most a képernyőn néztem. De nem így történt. Így amikor néma csend lett, és a Miami Flames épületében hirtelen vákuum keletkezett, úgy éreztem, megállt a szívverésem. És amikor a mikrofon felvette az egyik kamerás srác hangját, aki odasúgta: „Felvetted, haver?”, egészen biztos voltam benne, hogy a lélegzetem is elállt.

Ó, istenem! Mi a…

Paul csupasz feje bámult vissza rám Sparkles, a kabalajelmez fej nélküli nyílásából, és elöntött a pánik.

Paul pislogott, haraggal vegyes döbbenettel nézett rám, mielőtt felcsattant:

– Mi a faszom bajod van?

Szétnyíltak az ajkaim, mintha ösztönösen válaszolni akartam volna. Most, a jelenben. Akkor is, ha ez már nem változtat semmin.

– Én…

A képernyőn megjelenő kép megdermedt, ezáltal rákényszerített, hogy felpillantsak az iPadet tartó férfira, aki lejátszotta azt a harminc másodpercet, ami kitörlődött az emlékeimből.

– Azt hiszem, eleget láttunk – jelentette ki Andrew Underwood, a Miami Flames FC vezérigazgatója és ügyvezetője, miami üzleti mogul.

– Kérlek, ne érts félre – kuncogott mellette a másik férfi. – Ez egy válságértekezlet, és meg kell győződnünk arról, hogy minden tényt ismerünk. – Válságértekezlet?! – Valójában – folytatta David –, azt hiszem, újra kellene játszanunk az elejétől. Nem értettem kristálytisztán, hogy mit mormogott Adalyn, miközben lefejezte a mi szeretett Sparklesünket. Csak valami dühös morgást hallatott, vagy tényleg mondott valamit, amit…

– David! – vágott a szavába Andrew, és a készüléket a minket elválasztó, szükségtelenül nagy asztalra ejtette. – Ez most komoly.

– Az is – bólogatott a fiatalabb férfi, és nem kellett ránéznem, hogy tudjam, vigyorog. Ismertem ezt a vigyort. Megcsókoltam azt a vigyort. Egy teljes évig jártam vele. Azután a beosztottjaként dolgoztam, amikor megkapta a pozíciót, amelyről én egész életemben álmodtam. – Nem mindennapos eset, hogy egy MLS klub kommunikációs vezetője tizenöt centis tűsarkúban vadássza le a csapat kabaláját. – Érzékeltem… hallottam, ahogy a vigyor kiszélesedik, és éreztem, hogy megdermed az arcom. – Csavaros fordulat, az már biztos. Ugyanakkor…

– Elfogadhatatlan – fejezte be helyette Andrew. – Ezzel minden jelenlevő tisztában van. – Rám emelte halványkék szemét, a tekintete élesen és könyörtelenül fúródott belém. Ami nem volt meglepő. Már jól ismertem ezt a nézést. Ezzel nőttem fel. Így folytatta: – Adalyn kirohanása megbocsáthatatlan, de azért te se feledkezz meg magadról. A lányomról beszélsz.

Felemeltem az állam, mintha az emlékeztető nem olyasmi lenne, amiről nap mint nap igyekeztem tudomást sem venni.

Adalyn Reyes, a futballfranchise vezérigazgatójának a karrierista lánya, aki egész életében az apjának dolgozott.

– Elnézést kérek a hangnemért, Andrew – mondta David, s bár a hangja józanabbul csengett, még mindig nem néztem rá. Nem bírtam. Azok után nem, ami az elmúlt huszonnégy órában történt. Azok után, amiről tudomást szereztem. – De a Flames operatív alelnökeként aggasztanak az incidens következményei.

Az incidens.

Keskeny vonallá préseltem a szám.

Apám csettintett a nyelvével, a pillantása visszatért a készülékre, és újra feloldotta.

Fel és le, majd balra és jobbra húzta az ujját, amíg meg nem nyitott egy dokumentumot. Még fejjel lefelé is felismertem, amit böngészett. Ez volt az a sablon, amelyet a sajtó- és médiajelentésekhez készítettem. Amit most mindenki használt. Én hoztam létre a prioritást élvező tételek színkódolt rendszerét, mely most élénkpirosan virított a képernyőn.

Pirosan, azaz a legmagasabb prioritással. Pirosan, azaz válságként.

Hónapok óta nem volt ilyen. Évek óta.

– Nem hagytam jóvá – motyogtam, most először találtam meg a hangomat azóta, hogy apám elindította a felvétel lejátszását. Megköszörültem a torkomat. – Minden jelentésnek rajtam kell keresztülmennie, mielőtt eljut a vezetőséghez.

Apám azonban csak mélyen és hosszan kifújta a levegőt, rám se hederített, amíg végigpörgette – előrehajoltam – a tizenöt oldalas jelentést.

Elkerekedett a szemem.

– Megnézhetem…?

– Az incidens médiavisszhangja – vágott a szavamba. – Kezdjük ezzel.

Ismét leesett az állam, David azonban közelebb húzódott, piszkosszőke sörénye elvonta a figyelmemet. Vigyorogva nézett a szemembe, és rögtön láttam, hogy tud valamit. Valamit, amit én nem.

– A terjedés mértéke – folytatta apám, és a képernyőre koppintott a mutatóujjával. Összeszorult a gyomrom. Terjedés? Miféle terjedés? Apám szemöldöke most összeszaladt. – Miben különbözik egy benyomás a megtekintéstől?

– Milyen platformról beszélünk? – hadartam, és kihúztam magam. – Ezért kell ezeket jóváhagynom. Általában kiegészítem neked megjegyzésekkel. Ha megnézhetném, akkor…

David helytelenítően csettintett a nyelvével, és az iPadre pillantott apám kezében. Azután elkomolyodott:

– Azt hiszem, ez már nem igazán számít, Andrew. – Ismét rám nézett. – A videó hatmillió megtekintésnél jár minden platformon. Azt hiszem, ennyit mindenki fel tud fogni.

A videó.

Hatmillió megtekintés.

Minden platformon.

Megremegett a térdem. Szó szerint megszédültem. Pedig én nem vagyok az az ájuldozós típus.

Mindig azt mondták rám, hogy túl rideg vagyok, túl száraz a humorom, túl ritkán mosolygok. Az asszisztensem, Kelly, az egyetlen a Flames irodájában, aki vette a fáradságot, hogy összebarátkozzon velem, nyíltan sztoikusnak hívott. De tudom, hogy a legtöbben csak jégkirálynőnek vagy hókirálynőnek, vagy a kifejezés más változatának neveznek, ami a frigiditásra és a női mivoltomra utal. Sosem foglalkoztam a gúnynevekkel.

Mert sosem inogtam meg. Sosem szédültem. Sosem hagytam, hogy bármi is szíven üssön.

Egészen tegnapig, amikor…

David felkacagott.

– Hivatalosan is elhíresültél, Ads.

Amikor tizenöt centis tűsarkúban vadásztam le a csapat kabaláját, ahogy David fogalmazott.

Az ebédem felszökött a nyelőcsövembe, részben azért, mert mindig is utáltam az Ads becenevet, részben pedig azért, mert… Egek! Ezt nem tudtam elhinni. Elhíresültem. Hírhedt lettem.

– Hatmillió megtekintés – mondta apám fejcsóválva, amikor nem tudtam, nem bírtam megszólalni. – Hatmillió ember látta, ahogy nekirontasz a kabalának, végigszántod az arcát a karmaiddal, és letéped a nyavalyás fejét. Hatmillióan. Ennyi Miami agglomerációjának lakossága. – Elvörösödött a füle. – Még saját hashtaged is van: #sparklesgate. És az emberek ezt használják a klubé mellett.

– Nem tudtam, hogy az egészet felvették – mormoltam erőtlenül, és utáltam a saját hangomat. – Nem tudhattam, hogy videó terjed róla, de…

– Ebben a helyzetben nincs de, Adalyn. Bántalmaztál egy kollégát. – A bántalmazás szó ott lógott a levegőben, én pedig összeszorítottam a szám. – Paul az alkalmazottunk, és Sparkles a csapat tagja. Ő a főnix, aki megtestesíti a Miami Flames tüzét, halhatatlanságát és átalakulását. A csapatodét. Te pedig rátámadtál, miközben jelen volt a sajtó a klub évfordulóján. Újságírók. Kamerák. A csapat és a családjuk. Még gyerekek is látták, az ég szerelmére!

Nagyot nyeltem, ügyeltem, hogy egyenes maradjon a tartásom. Erős. Ezekben a helyzetekben az imázs a legfontosabb. Nem törhettem meg. Itt nem. Még egyszer nem.

– Megértem, igazán. Sparkles egy fontos szimbólum, a rajongók imádják. De a bántalmazás szó túlzásnak tűnik. Nem bántalmaztam fizikailag Pault, én csak…

– Mit csináltál? – kérdezte apám.

Nos, a jelek szerint lefejeztem egy közel kétméteres, habból, poliészterből és akriltollakból készült madarat, mely a Sparkles névre hallgat, és a halhatatlanságot jelképezi. A videóbizonyíték szerint.

De nem segített volna, ha ezt kimondom, ezért tátva maradt a szám a történelem leghosszabb öt másodperce alatt, és… nem szóltam semmit.

Apám kíváncsian nézett rám.

– Kérlek, szeretném, ha megmagyaráznád.

Zúgott a fejem. De nem tudtam mit mondani anélkül, hogy ne kezdeményeznék egy olyan beszélgetést, amelyre még nem voltam felkészülve. Most nem, és talán soha nem is leszek.

– Ez csak… – Elhallgattam, és megint utáltam a saját hangomat. – Egy összezörrenés volt. Egy baleset.

David, aki szokatlanul csendes volt az elmúlt percekben, most felhorkant, és az arcom, amit oly gyakran neveztek közönyösnek és hűvösnek, most lángra lobbant.

Apám mély sóhajjal letette az iPadet az asztalra.

– Szerencsénk, hogy David meggyőzte Pault, hogy ne tegyen feljelentést, és ne pereljen be minket.

Feljelentés. Per.

Hányingerem lett.

– Fizetésemelést ajánlottam neki, amit természetesen elfogadott – tette hozzá David. – Végül is ez annyira nem volt jellemző a mi rendkívül… higgadt Adalynünkre.

Ahogyan kimondta a higgadt szót, mintha az valami rossz lenne, egy jellemhiba, az egyenesen mellbe vágott.

– Elkértük az eseményről készült felvételt – tette hozzá apám. – Miután te gyakorlatilag elmenekültél a… helyszínről. De valaki bizonyára rögzítette az esetet a telefonjával. David úgy sejti, hogy az egyik gyakornok lehetett, aki a kamerás stábbal érkezett.

David ismét csettintett a nyelvével.

– Persze nem tudhatjuk biztosan.

El sem tudtam hinni, hogy ez történik. Istenem, nem tudtam elhinni, hogy mit tettem.

Idegen és furcsa érzés nyomasztott. Olyan volt, mint egy szúró melegség, amitől… elhomályosult a látásom. Ez… nem. Ez… nem történhet meg. Nem sírhatom el magam.

– Ez csak egy videó – mondtam, de csak arra tudtam gondolni, hogy nem is emlékszem, mikor sírtam utoljára. – Majd elfeledkeznek róla. – Egyre jobban szúrt a szemem. – Ha valamit megtanultam az internetről, az az, hogy ott minden mulandó és kérészéletű. – Miért nem emlékszem, hogy mikor sírtam utoljára? – Holnapra senkit sem fog érdekelni.

David telefonja megcsörrent, és előkapta a zsebéből.

– Ó – mondta, és a képernyőre nézett. – Ezt erősen kétlem. Úgy tűnik, nem kevés sajtómegkeresést kapunk. Miattad.

Ez határozottan aggasztó volt, de ekkor felfigyeltem valamire.

– Miért… – A homlokomat ráncoltam, és lenéztem a saját telefonomra. Semmit sem láttam rajta. – Annak az e-mailnek hozzám kellene befutnia. Miért nem kaptam másolatot? – David vállat vont, apám pedig hangosan felsóhajtott. Megint. Visszafordultam hozzá, és láttam valamit az arckifejezésében, ami cselekvésre késztetett. – Megfordíthatjuk a dolgot. – Még én is hallottam a hangomban a kétségbeesést. – Én meg tudom fordítani. Esküszöm. Megtalálom a módját, hogy a saját javunkra fordítsam a felfokozott figyelmet. Még a hashtaget is. Mind tudjuk, hogy a csapat nem szerepel eleget a címlapokon, olyan régóta kullogunk a Keleti főcsoport utolsó helyén, hogy…

Apám arca megkeményedett, a szeme jegeskék árnyalatúvá fakult. Nehéz, sűrű csend ereszkedett a szobára.

És akkor tudtam, abból, ahogy pislog, hogy bármilyen csatát is vívtam, már elvesztettem. Kimondtam az egyetlen dolgot, ami megkeményítette apám szívét. A Miami Flames bajban volt. Több mint egy évtizede nem jutottunk be a rájátszásba. Esélyünk sem volt arra, hogy megtöltsük a stadionokat. Ez volt Andrew Underwood egyetlen olyan befektetése, amely nem hozott profitot. Az egyetlen, amiért nem csak pénzzel fizetett. Hanem a büszkeségével.

– Én csak úgy értettem, hogy… – kezdtem.

De a csata már véget ért.

– „Kabalamészárlás a Miami Flames háza táján” – olvasta fel az iPadről. – Hogy tetszik ez a kis felfokozott figyelem?

Nagyot nyeltem.

– Szerintem a mészárlás erősen túlzás.

Kurtán bólintott, majd folytatta:

– „Vérfürdő vet véget az MLS Miami Flames évfordulójának.”

– A vérfürdő is rossz szónak tűnik.

Apám felemelte a mutatóujját.

– „Miami kedvenc madarát megkopasztották és megsütötték. Ki veszíti el a fejét legközelebb?” – Az ujj visszatért a képernyőre, és ellapozott. „Sparkles megérdemelte a kegyelemdöfést.” – Újabb lapozás. – „Szerelmes levél a madárgyilkosnak”.

Madárgyilkos. Jézusom!

Felhorkantam, amivel kiérdemeltem egy pillantást a vigyorgó Davidtől.

– A média csak a gyors kattintásokra hajt. Semmi komolyat nem írnak, ami érintene minket vagy a franchise-t. A csapatom összeállít egy stratégiát. Kiadunk egy sajtóközleményt. Mi…

– „A Miami Flames tulajdonosának, Andrew Underwoodnak és a volt kifutómodellnek, Maricela Reyesnek a lánya a helyszínen a csapat kabalájával történt szörnyű incidens után.”

A nyirkos hideg, mely azóta borzongatta a testemet, hogy beléptem ebbe az irodába, felkúszott a gerincemen. A karomon. A tarkómon.

– „Adalyn Reyes megzakkant – folytatta. – Ki lesz az Underwood-birodalom új örökösnője?” – Behunytam a szemem. – „Kereszttűzben a Miami Flames FC. Összeomlik végül a klub?” – Legördült egy hideg verejtékcsepp a hátamon. – „A Flames unalmas, egérszürke kommunikációs vezetője végre tüzel? A női düh magyarázata.”

Unalmas, egérszürke.

Női düh.

Végre tüzel.

Nem számított, milyen egyenes volt a tartásom abban a pillanatban, képtelenség volt figyelmen kívül hagyni, hogy milyen kicsinek éreztem magam. Alkalmatlannak. És amikor áthelyeztem a testsúlyomat, még a méretre szabott nadrágkosztümöt is kényelmetlennek éreztem. Lazának és szúrósnak. Mintha nem illene rám.

– Nos. – Az apám hangjára eszméltem. Felemeltem a fejem. Az arcába néztem. Láttam a szigort a szemében. – Őszinte leszek, szalagcímnek egy kicsit szószátyárak ezek a megfogalmazások, de azt hiszem, nem számít, ha egyszer fején találják a szöget. – Egy pillanatra elhallgatott. – Még mindig úgy véled, hogy a hasznunkra válhat ez a figyelem, Adalyn?

Megráztam a fejem.

A férfi, akire felnéztem, és akit olyan makacsul próbáltam lenyűgözni az évek során, amióta a klubnak dolgoztam, felsóhajtott.

– Legalább elárulnád, hogy mi a fene késztetett erre? – kérdezte, és a kérdés annyira váratlanul, annyira felkészületlenül ért, hogy csak álltam ott, tátott szájjal, mint egy faszent.

– Én… – Nem tudtam. Nem tehettem.

David jelenlétében semmiképp. Talán ha tegnap kérdezte volna, ha elém állt volna, hogy abban a szent percben követeljen választ, amikor a helyszínről menekültem, ahogy ő fogalmazott. Talán akkor elmondtam volna neki. Nyilvánvalóan kivetkőztem magamból. De most nem bírtam.

Ezzel csak igazat adnék a vádaknak. Hogy szakszerűtlen vagyok. Alkalmatlan a munkámra, és arra a munkára, amire mindig is vágytam. Hogy lehetnék felelős bármiért, ha így el tudom veszteni a fejem?

– Bébi – szólt David, mire rápillantottam. El sem tudtam hinni, hogy valaha is hagytam, hogy Adalynon kívül bármi másnak szólítson. De most legalább tudtam, hogy miért volt bátorsága még mindig ezt tenni. – Olyan sápadtnak tűnsz. Jól érzed magad?

– Igen – nyögtem ki, pedig nem így volt. Egyáltalán nem. – Csak olyan meleg van itt. És… alig aludtam az éjjel. – Megköszörültem a torkomat, apám szemébe néztem, és kicsúsztak a szavak a számon. – Tudod, milyen keményen dolgozom, és mennyire elkötelezett vagyok a klub iránt. Nem tudnád… – Elfelejteni, ami történt? Az én pártomat fogni? Kérdés nélkül. Csak légy az apám.

Andrew Underwood hátradőlt, nyikorgott a súlya alatt a bőrfotel.

– Arra kérsz, hogy kivételezzek veled, csak mert a lányom vagy?

Igen – akartam mondani. Csak most az egyszer. De visszatért a szúró érzés a szemembe, és elvonta a figyelmemet.

– Nem. – Egy határozott legyintéssel elhessegette még a gondolatot is. – Sosem tettem ilyet, és nem most fogom elkezdeni. Még mindig Underwood vagy, és te felette állsz annak, hogy különleges bánásmódot kérj, miután lejárattál engem és az egész klubot.

Lejárattam. Lejárattam magamat, az apámat és a klubot.

Mindig is büszke voltam arra, hogy nem hagyom, hogy apám szavai vagy tettei a főnökömként hatással legyenek rám. De a csúnya igazság az volt, hogy nem tudott hidegen hagyni. Hogy ez, a főnök-alkalmazott kapcsolat volt az egyetlen kapcsolatunk egymással.

Nekem csak ennyi jutott apámból.

– Helytelenül viselkedtél – folytatta. – Ami elegendő ok arra, hogy kirúgjalak. És mindent összevetve talán szívességet teszek neked.

Összerezzentem.

Andrew Underwood hunyorogva méricskélt. És csak egy örökkévalóság után tette le mindkét kezét az asztalra.

– Nem tetszenek a média megkeresései, amiket David egész nap kapott. – Oldalra billentette a fejét. – Túl sok figyelmet vonsz magadra, ezért azt akarom, hogy hagyd el Miamit, amíg orvosoljuk a helyzetet.

David motyogott valamit, de nem értettem tisztán. Még mindig visszhangzott a fejemben, amit az apám mondott.

Orvosolni a helyzetet. Tehát volt megoldás.

Apám felállt.

– Az asszisztensed. Hogy is hívják?

– Kellynek – válaszolta helyettem David.

– Ő fogja átvenni az összes kommunikációs és médiamegkeresést – folytatta apám egy biccentéssel. – Adalyn majd beavatja a munkába, mielőtt távozik. – Jobbra lépett, kihúzott egy fiókot, és visszanézett rám. – Szedd össze magad, bármi is történik veled, amíg mi itt elvégezzük a kárelhárítást. – Eltette az iPadet. – És szeretném, ha ezt nem említenéd az anyádnak. Ha megtudja, hogy száműztem az egyetlen lányát a szezon végéig, hallgathatom a szekálását.

Száműztek.

A szezon végéig.

Addig még… hetek voltak hátra. Hónapok. Távol a Flamestől és Miamitól.

Bólintottam.

– Holnap elutazol. Egy megbízatásra. Van egy filantróp projektünk, ott lesz szükség a jelenlétedre és az újonnan felfedezett… szenvedélyedre. – Szünetet tartott. – Valójában már jó ideje gondolkodtam ezen. Úgy érzem, megérett rá az idő. – Megkerülte az íróasztalt. – És, Adalyn? Elvárom, hogy ugyanolyan komolyan vedd, mint az itteni munkádat. Még egyszer ne okozz csalódást nekem.

Tartalom

Első fejezet – Adalyn

Második fejezet – Adalyn

Harmadik fejezet – Cameron

Negyedik fejezet – Adalyn

Ötödik fejezet – Cameron

Hatodik fejezet – Adalyn

Hetedik fejezet – Cameron

Nyolcadik fejezet – Adalyn

Kilencedik fejezet – Adalyn

Tizedik fejezet – Cameron

Tizenegyedik fejezet – Adalyn

Tizenkettedik fejezet – Adalyn

Tizenharmadik fejezet – Cameron

Tizennegyedik fejezet – Adalyn

Tizenötödik fejezet – Cameron

Tizenhatodik fejezet – Adalyn

Tizenhetedik fejezet – Adalyn

Tizennyolcadik fejezet – Adalyn

Tizenkilencedik fejezet – Cameron

Huszadik fejezet – Cameron

Huszonegyedik fejezet – Adalyn

Huszonkettedik fejezet – Cameron

Huszonharmadik fejezet – Adalyn

Huszonnegyedik fejezet – Adalyn

Huszonötödik fejezet – Adalyn

Huszonhatodik fejezet – Adalyn

Huszonhetedik fejezet – Cameron

Huszonnyolcadik fejezet – Adalyn

Huszonkilencedik fejezet – Adalyn

Harmincadik fejezet – Adalyn

Harmincegyedik fejezet – Cameron

Harminckettedik fejezet – Adalyn

Harmincharmadik fejezet – Adalyn

Harmincnegyedik fejezet – Adalyn

Harmincötödik fejezet – Cameron

Harminchatodik fejezet – Adalyn

Harminchetedik fejezet – Cameron

Utóhang

Green Oak, Vasquezék farmja – Fazekasest

Green Oak, Lusta Jávor – Cameron faháza

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Great Vibes – SIL Open Font License
Kaushan Script – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Rubik – SIL Open Font License