A KIKÖTŐ

Kimondatlan vágyak és gyilkosság

Wayne Walker

© Copyright 2024 - Minden jog fenntartva.

Jelen dokumentum elektronikus vagy nyomtatott formában történő bármely része engedély nélkül nem másolható, nem sokszorosítható és nem továbbítható. A kiadvány rögzítése szigorúan tilos, és a dokumentum tárolása nem engedélyezett a kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül, kivéve rövid idézetek használatát könyvismertetés céljából.

A nyilvánvaló kijelentése

Ez a könyv egy kitalált mű. Bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, helyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel kizárólag a véletlen műve.

Tartalomjegyzék

A kikötő

A szerző köszönetnyilvánítása

Fényképek: létezik

Lejátszási Lista

Tartalmi figyelmeztetés

Olyan karakterek útját követjük, akik az élet néhány kihívásával, köztük a kimondatlan vágyakkal küzdenek, amelyek bonyolultak is lehetnek. Ezért szűretlen nyelvezet és megjegyzések találhatók a műben. A történet bizonyos erőszakos elemeket is tartalmaz.

Mindenkinek, aki megpróbál biztonságban tartani minket

A szerzőről

W

ayne nemzetközi háttérrel rendelkezik, amelyet egyesek különös szakmai tapasztalatgyűjteménynek tartanak. 5 országban élt és több mint 30-at meglátogatott. Emellett három nyelven beszél. Ebben a regényben Wayne mélyen merít ezekből a globális tapasztalatokból, hogy mélységet és hitelességet adjon a karaktereknek.

Ahol az egész kezdődött, Lulu

Koppenhága, Dánia

E

z volt az első éjszakám, hogy személyi biztonsági feladatokat láttam el a Baxter Foods egyik szupermarketjében, ahol hatalmas lopások voltak, nem tolvajoktól, hanem az alkalmazottak részéről. A bolt különleges volt, érdemes volt látni és átélni. Zöld-fehér színvilág uralkodott, a falaktól kezdve a padlólapokig. Furcsa áruválasztéka volt. Mint bármely átlagos szupermarketben, megtalálhatók voltak az élelmiszerek, tej, kenyér stb., de emellett meglepően nagy választékban árultak szerszámgépeket (fúrógépek és láncfűrészek). Ki vásárol láncfűrészt egy szupermarketben?

Az ügyfelek többnyire úgynevezett átlagemberek voltak, tudod, a munkásosztályból. Más szóval, az én fajtám. Ahogy sétáltam a sorok között, különféle nyelveket hallottam a vásárlóktól: arab, pastu, holland, svéd és angol mellett egy kevés dán és spanyol is belekeveredett. A bolt nem volt a legjobb környéken a dán normák szerint. New Yorkban, ahol gyermekkoromat töltöttem, ez a hely többé-kevésbé átlagosnak számítana. De valljuk be, ha annyira nagyszerű hely lenne, nem alkalmaznának ott engem.

Érkezésemkor, ahogy szokás volt, odamentem a bolt menedzseréhez, hogy bejelentsem: a helyszínen vagyok. Beszélgetésünk arról szólt, hogy a bolt azon pontjaiban szeretne különös biztonsági figyelmet, és egyéb gyakorlati dolgokat, mint a dolgozói pihenőszoba és a mosdók.

Az így szerzett információkkal megkezdtem első körömet a boltban, gyanús alakokat keresve. Mivel egyenruhában voltam és így könnyen azonosíthattak, útközben gyakran kaptam olyan kérdéseket, hogy hol találhatók bizonyos árucikkek.

– Tudja véletlenül, merre van a vécépapír?

Szokásos válaszom:

– Nem tudom. Csak biztonsági munkát végzek itt.

Azonban az egyenruhás boltbiztonságiak elsődleges feladata a jelenlét. Ha jól végzed a munkád, már puszta jelenléteddel több tolvajt és bajkeverőt elriaszthatsz.

Később az este folyamán találkoztam azzal a nővel, aki nagyobb hatással volt rám, mint azt valaha is gondoltam volna. Amint megláttam Lulut, ösztönösen tudtam, hogy a dolgok soha többé nem lesznek ugyanazok. Megszokott szókincsem zavarba ejtően elégtelen volt később, mikor másoknak akartam leírni ezt a pillanatot. Ez azért volt, mert nem volt semmi látható vagy tapintható, csak egy intenzív érzés. Szavak nem illettek rá, és nem voltak képesek teljesen kifejezni azt, amit átéltem. Semmit sem mondtunk, csak egymásra néztünk, és egy kapcsolat született. Ez az a kapcsolat, amit majdnem mindenki átél vagy, remélem, mindenki át fog: amikor találkozol valakivel, és nincs látható ok, mégis vonzódtok egymáshoz.

Lulu kasszás volt, odamentem, hogy bemutatkozzam esti biztonsági őrként, főleg mert még sosem dolgoztam abban a boltban.

Azt mondtam:

– Szia, Greg vagyok, Greg Golding.

Erre ő válaszolt:

– A nevem Lulu.

Ez volt az egyik legnyugodtabb hang, amit valaha hallottam. Az első, amit észrevettem, a gyönyörű és ártatlan mosolya után, az a fejkendő vagy hidzsáb volt, amit viselt. Muszlim volt. A magam módján persze rögtön próbáltam eldönteni, milyen lehet a teste, de nem tudtam, mert bő szabású farmert hordott. A francba, csapnivaló vagyok, de legalább megerősíthetem, hogy nem diszkriminálok, ha nők megfigyeléséről van szó. Jó 30 vagy 31 éves lehetett szerintem. Lulu kissé alacsonyabb volt, mint az átlag északi nők, de az a mosoly! Nem ismertem, és nem is találkoztam sok hozzá hasonló nővel. Az életemben egészen addig a pillanatig a legtöbb nő körülöttem kulturálisan keresztény volt vagy nem vallásos, csakúgy mint én. Aztán azt mondta nekem:

– Hé, a többiekkel együtt rendelünk valami kaját a vacsoraszünetre, neked is rendelek, ha szeretnéd.

Ezek a szavak magukban nem voltak túl egyediek, de az energia, amit árasztott, letepert. Világos volt, hogy őt is megfogta valami, mert az est hátralévő részében végig egymást néztük. Anélkül, hogy teljesen értettem volna, éreztem, hogy ismeretlen erők dolgoznak, hogy a dolgokat a helyükre tegyék. Gyakran látni ilyesmit, amikor két embernek találkoznia kell, nos, akkor tényleg találkoznak. Még mielőtt elfelejteném: azok a szemek! A legcsodálatosabb világosbarna szemek, és ehhez az aranybarna bőrszín passzolt.

Luluval kapcsolatban az a tiltott gyümölcs klisé, ami mindig is az életem része volt, most különösen erős volt. Látszólag sok különbség volt köztünk. Ő muszlim, vallásos és arabnak tűnő (nem tudtam pontosan, honnan származik). És ott vagyok én: a semmiképpen nem vallásos, elvált fekete srác, ha némileg spirituálisnak is tartom magam. Nem vagyok az arab-muszlim kultúra szakértője, de a Lulu nevű nő? Valami nem stimmelt. Legjobb tudásom szerint ez nem egy tipikus arab női név.

Folytattam az üzlet és a környék szokásos körbejárását. Elküldtem pár részeget és hajléktalant. A műszak alatt észrevettem, hogy jobban védtem őt, mint bárki mást. Így, ha akadt egy-egy ügyfél, aki elkezdett mogorváskodni, mindig mellé álltam, hogy jelezzem, aki őt bántja, az engem is bántott, és annak velem gyűlik meg a baja! Be kell valljam, a többség udvarias vásárló volt. Persze olyan esetek is akadnak, akik nehezen értik meg, hogy hogyan kell udvariasan viselkedni másokkal. Szerencsére aznap este nem volt szükség erőszakra. Azt is tudni kell, hogy én általában nem ebben az üzletláncban dolgoztam biztonsági őrként. Fő munkám a kikötőben volt, ahol a csapatommal figyeltük az eseményeket. Egyes kikötőkben lehetetlen mindent észrevenni, de erről később mesélek még.

A kis csevegések egész este tartottak, és lehetőségünk volt egy kicsit megismerni egymást. Lulu rejtély volt számomra. Sok volt a kérdésem, de nehogy elijesszem, inkább egy egyszerű és ártatlan kérdés mellett döntöttem:

– Mivel töltöd az idődet azon az egy-két éjszakán kívül, amikor itt dolgozol?

Ő így felelt:

– Szülésznő szeretnék lenni, tudod, segíteni a nőknek, hogy kiegyensúlyozottan szüljenek.

Meglepett; nem ezt vártam. Még mindig nem értem, mit vártam. Lulu azért dolgozott az üzletben, hogy fizetni tudja a költségeit a tanulóévei alatt. Kapott némi állami támogatást, de az nem volt elég. Hogy értsd, itt sokan kapnak állami támogatást, szóval ő nem részesült semmilyen kivételes bánásmódban.

Lulu megkérdezte, szeretek-e a boltban biztonságisként dolgozni, én pedig elmagyaráztam:

– Nem vagyok gyakran az üzletekben, főleg a kikötőben dolgozom.

Ő erre visszakérdezett:

– Ok, na és mi zajlik a kikötőben? Ezen a területen nem vagyok nagyon jártas.

Én szándékosan homályosan válaszoltam:

– Ez is, az is.

Ő elnevette magát, majd így szólt:

– Komolyan? Ez egy válasz nélküli válasz volt.

Még kíváncsibb lett, hogy mi zajlik ott valójában. De titoktartási kötelezettség miatt, amit munkám miatt aláírtam, hivatalosan keveset mondhattam neki.

Elmosolyodtam, és játékosan befejeztem:

– Ennyi az, amit ma este megosztok veled.

Aztán mentem tovább az őrjáratomra, és közben SMS-eztem a fiammal, Gordonnal, aki az anyjával él.

A műszak véget ért, és ő titokzatos módon eltűnt, mielőtt elbúcsúzhattam volna tőle. Kár.

Metróval indultam vissza a lakásomba. Egész úton hazafelé csak Lulu járt az eszemben, és az, hogy hogyan láthatnám ismét. Az Islands Brygge nevű városrészben laktam, ami dánról lefordítva egyszerűen Izland kikötőjét jelenti (régen itt kötöttek ki az Izlandról érkező hajók a rakománnyal). Islands Brygge, vagy ahogy én hívtam, „IB” akkor és még most is kellemes negyed volt. Sok évvel korábban, amíg oda nem költöztem, kemény környék volt, és ha azt mondtad, hogy itt laksz, rendszeresen sajnálkozó tekintettel néztek rád az emberek. Ez régen volt. Ma azonban divatos hely lett, rengeteg jó étteremmel és menő bárokkal, és jobb, ha gazdag vagy, ha oda akarsz költözni egyik vagy másik utcában.

Nagyon szerencsés voltam. Egy legfelső emeleti lakásba tudtam beköltözni, ahonnan fantasztikus kilátás volt a vízre. Hogy kerültem ilyen szerencsés helyzetbe? A helyzet az, hogy az egyik magánügyfelem tulajdona volt. Egy barátommal – aki nagyszerű sofőr volt – mellékmunkát vállaltunk egy híres operaénekesnő, Carolina Jensen személyi védelmére.

Ő nem a tipikus híres opera díva volt: Carolina nagyon földhözragadt és megközelíthető nő volt. Sok szempontból az őrangyalom volt. Amikor vele kezdtem dolgozni, rengeteg személyes gondom volt, és ő mindig ott volt, hogy ítélkezés nélkül meghallgasson. Carolina szinte piaci ár alatt engedte, hogy a lakásban lakjak. Én pedig sokkal alacsonyabb díjért biztosítottam a védelmét, mint amit másoktól kértem volna. Ügyfelünk volt, de idővel inkább barátként kezdtem emlegetni őt.

A kikötő

E

gy kikötő mindig mozgalmas hely. Mindig nemzetközi, és mindig nyitva áll. Ha sok értékes rakomány van, számos nemzetiségű ember, és olyanok, akiknek pénzre van szüksége, akkor mindig történik valami. Idővel megtanultam, hogy a mi kikötőnkben zajló ügyek sokkal veszélyesebbek voltak, mint azt először sejtettem.

A kikötőnk száraz kikötőként volt besorolva, amit egyesek beltengeri kikötőnek is hívnak. Minden technikai zsargont mellőzve, csak annyi a lényege, hogy nem közvetlenül a tenger partján feküdtünk, viszont egy kereskedelmi tengeri kikötőhöz kapcsolódtunk. A létesítmény árut fogadott és tárolt további szétosztásra. A terület akkora volt, mint egy nagy repülőtér bármelyik nagy amerikai vagy nyugat-európai városban. Elég nagy alapterületű volt ahhoz, hogy elektromos robogókkal és autókkal kelljen járőrözni, mert gyalogosan túl sok időt vett volna igénybe körbejárni. Képzelj el egy hatalmas nyitott területet, két szintes raktárépületekkel, és a háttérben állandó motorzajokkal, amelyeket teherautók, autók, rakományszállító kocsik, motorok és drónok ontottak magukból. A legtöbb nap olyan volt, mintha egy ki nem kapcsolható porszívóval lennél egy szobában. Ez még nem is tartalmazta az 1200 ott foglalkoztatott hangját, akik helyben dolgoztak. Az ott hallható hangok, attól függően, melyik részlegre mentél, hindi, dán, orosz, lengyel, német és angol nyelveket is magukban foglaltak.

Vállalatunkat, a Delta Hedge Security-t Baxter Foods szerződtette. Baxternél súlyos gond volt az áruk eltűnése a kikötő raktáraiból. Annyira súlyos, hogy alig néhány százezer dollárt épp most költöttek vastag fémből készült új kapukra a kikötő bejárataira. A hely inkább hasonlított egy erődítményhez, amely még egy harckocsit is megállított volna. Új videómegfigyelő rendszert is telepítettek. Csapatommal az volt a feladatunk, hogy általános biztonságot nyújtsunk a területen.

Ügyfelünk

A Baxter Foods a legkiemelkedőbb holland szupermarket lánc volt, hatalmas terjeszkedés közepette. Ők uralták a Holland királyság piacát, és ugyanezt akarták Európában is elérni. Jól haladtak, de a belső lopások jelentős problémát okoztak számukra, és már veszélyeztették további terjeszkedési terveiket. Hollandiában jó belső ellenőrzésük volt, de a központjukon kívüli helyszínek fejfájást okoztak nekik. A mi dán kikötői létesítményünk, amelyben a helyi boltok készletei álltak, éppen az egyik ilyen gond volt.

Az őrtorony

A

magasban, az őrtorony két szinttel a föld felett, sötétzöld üvegével és buborékszerű kivitelezésével úgy nézett ki, mint egy kicsiny légiforgalmi irányító torony. Az ajtók és a szélvédők golyóállók voltak. Öt fős biztonsági szakértői csapatunk onnan irányította a belépéseket a területre és a raktárépületekbe.

Az őrtorony jó munkahely volt, habár egyedül dolgoztunk 12 órás műszakokban. A cég mindent megtett, hogy minél kényelmesebbé tegye a hosszú órákat számunkra. Volt külön konyhánk, zuhanyzónk, WC-nk, hűtőnk, kanapénk és számítógépünk is. Sőt, hozhattunk magunkkal egy kis hangszórót is, hogy a műszak alatt zenét hallgassunk. Minden kényelmes dolog mellett, voltak videomegfigyelő monitorjaink az összes biztonsági kamerához, melyeket a kikötő szinte minden sarkában elhelyeztek. A toronyban emellett volt egy csúcstechnológiás vezérlőpult a vastag fémkapuk és korlátok kinyitásához és bezárásához, amelyek a kikötő összes bejáratánál megtalálhatók voltak. Az orvosi vészhelyzetekre egy mentős szintű elsősegélycsomagot szereltek a falra. A töltött Glock-19-es pisztolyom – bár nem volt felszerelés – mindig nálam volt.

A kikötői biztonsági munka nem volt különösen nehéz, de résen kellett lenni minden olyan eseménnyel kapcsolatban, ami eltért a normálistól. Engedélyeztük vagy megtagadtuk a belépést a szállítójárművektől, gyalogosoktól, autóktól, kisteherautóktól, elektromos robogóktól és így tovább. Akiknek jogos indoka volt a kikötőben tartózkodásra, kinyitottuk a kapukat, és üdvözöltük őket. Jogos indokok voltak például az áruszállítás vagy átvétel, állásinterjú, villanyszerelő, aki javítja az eszközöket, és így tovább. Másokat gyorsan elutasítottunk és elküldtünk.

Egy tipikus párbeszéd egy kamionsofőrrel például magában foglalta annak ellenőrzését, hogy szállítóleveleiken szerepel-e a helyes dátum, helyszín és időpont. Mivel ez egy nemzetközi kikötő volt, ezek a papírok több nyelven is érkezhettek. Tapasztalataim szerint a legtöbb angolul, spanyolul vagy németül volt. A kamionos szállításoknak konkrét időpontjaik is voltak, hogy elegendő raktári dolgozó legyen beosztva a kirakodásukra. Nem érkezhettek csak úgy a kikötőbe annak reményében, hogy minden rendben lesz.

A papírok ellenőrzése mellett, a biztonsági csapat titokban megfigyelte a sofőröket, hogy drog vagy alkohol hatása alatt állnak-e. Ha alapos gyanúnk volt, kihívtuk a rendőrséget, akik ezután megszondázták a sofőrt. Csak egyetlen ilyen esetben vettem részt, ami nagyon kellemetlen volt, mert az érintett kihallgatott személy az a sofőr volt, akivel jól kijöttem.

Amikor nem a toronyban voltunk, kint járőröztünk a kikötő peremén. Ezeket a körjáratokat pár óránként megtettük, hogy felfigyeljünk bárkire, aki esetleg átszökött a kapukon vagy akiket becsempészhettek azok az alkalmazottak, akiknek belépési engedélyük volt a területre. A helyzet az, hogy bár ellenőriztünk mindenkit, és a dolgozóknak be kellett azonosítaniuk magukat, hogy beléphessenek a kikötő területére, semmi sem akadályozott meg egy tisztességtelen alkalmazottat attól, hogy behajtson autóval egy barátjával, és azt mondják, hogy az a barát itt dolgozik. Ha nem ellenőriztünk személyesen minden járművet, és nem kértük meg az utasokat, hogy egyénileg is beazonosítsák magukat, az emberek simán bejuthattak. Ez volt az egyik oka annak is, hogy megkaptuk a szerződést a kikötő rendbetételére és annak "megtisztítására" amennyire csak lehetséges.

„Veszek ötvenmilliót
piaci áron”

T

udtad, hogy elérkezik, szóval itt van egy szelet a történetemből: Greg Golding, a kikötő biztonsági csapatának vezetője. Kétgyerekes apa vagyok az ötvenes éveim elején, és egyedül élek. A munkán kívül a legnagyobb személyes kihívás az volt számomra, hogy több időt tudjak tölteni a gyerekekkel. Az időt, amit velük szerettem volna élvezni, gyakran elvették tőlem a furcsa és hosszú órák, amiket a munka megkövetelt.

Mégis hogy a fenébe keveredtem ebbe a slamasztikába? Egy volt bankár vezet egy biztonsági csapatot egy olyan kikötőben, amiről köztudott, hogy veszélyes alakokat vonz. Először is kidobtak a bankból egy rossz üzlet miatt. Oké, egy kivételesen rossz üzlet miatt. Száz százalékos bizonyossággal, teljes meggyőződéssel hallottam, hogy az ügyfél azt mondta: – „Veszek ötvenmilliót piaci áron.”* Ez a tőkepiaci üzlet. Sztárnak érzed magad, amíg nem követsz el egy... nagy hibát. Az ügyfél valóban egy halom pénzt veszített. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, épp betöltöttem az 50-et, ami finoman szólva azt jelentette, senki sem akart már alkalmazni. Amit hallottam a keserű álláskeresésem során: „Túl képzett vagy” vagy „Nem tudjuk megadni az utolsó fizetésed szintjét”.

Még a rossz üzlet miatti kirúgásom előtt is érdeklődtem a biztonság iránt, és az évek során dolgoztam is ezen a területen. Amerikában az egyetem alatt, hogy egy kis pénzt keressek, kidobóként dolgoztam, vagy ahogy Európában mondják, ajtónállóként. Nevezd ahogy akarod, de én voltam az, aki azokkal a problémákkal foglalkozott, amivel senki más nem akart, vagy túlságosan félt tőlük. A legtöbb helyzetet szóban megoldottuk. Máskor viszont szükség volt némi erőre és néhány fojtófogásra, hogy garantáljuk az „együttműködést.” Élveztem a munkát, rengeteget tanultam az emberekről, különösen arról, hogy egyes nők milyen nagy gondot okozhatnak, ha ittasak.

Miután kirúgtak banki állásomból, úgy döntöttem, hogy jelentkezem egy vezetői szintű testőrképzésre Lengyelországban. Az elképzelésem az volt, hogy mivel több nyelven beszélek, fizikailag jó kondícióban vagyok, és ismeretségeim vannak a pénzügyi életben, szükség lesz az ilyen jellegű szolgáltatásomra. A banki tapasztalatom alapján, ha az ügyfelek tudnák, mi zajlik ténylegesen a bankokban, a világ bankárjainak fele elbújna, és engem és a barátaimat bérelné fel védelemül.

A képzés kiváló és intenzív volt. Ez egy kis, tanya jellegű faluban zajlott Poznań közelében, Lengyelországban. A tipikus személyi védelmi tanfolyamok általában egy-három hétig tartanak, de az enyém nem. Az általam elvégzett program két hónapos volt és napi 12-14 órán át tartott. Az edzéseket komoly, különleges erők katonái vezették. Ez az élmény mind testileg, mind lelkileg átformált. A tanfolyam végére sokkal jobb formában voltam, és jelentősen javult a stressztűrő képességem.

Megtanultam profi módon lőni. Heteken át zajlottak a valódi lövészeti gyakorlatok. A „valódi lövészet” azt jelenti, hogy éles lőszerrel lőttünk. Néhány képzés során ún. szimulációs lőszerrel gyakorolnak, ami hasonlít a paintball-lövedékekhez. Ezek nagyon fájdalmasak, ha eltalálnak, szóval bár nem éles golyók, nem érdemes megszokni, hogy ilyenekkel eltaláljanak. Én csak az ellenfél mesterlövész-elhárító kiképzés során használtam szimulációs lövedéket.

*piaci ár = az az ár, amelyen a piac éppen kereskedik

Sok időt töltöttünk az álló célpontokkal ellátott lőtéren, majd átléptünk arra, hogy a csapat elmozdulva, mozgás közben védi meg az embereket, immár éles lőszerekkel – őrület! A sulinak volt egy úgynevezett „Mogadishu” nevű fenyegető, lesből támadó szimulációs faluja is. A falu tele volt csapdákkal és búvóhelyekkel, ahonnan az oktatók támadhattak minket minden oldalról. Teljesen őrült volt, robbanásokkal, füstgránátokkal és 100%-os adrenalinnal. A napi gyakorlatok végén teljesen kimerültem.

Esténként, a lövészet és az egyéb órák után különböző önvédelmi típusokat gyakoroltunk. Már akkor jól képzett voltam a Fülöp-szigeteki küzdősportokban és a fogóharcban, így ez a része az edzésnek könnyűnek bizonyult számomra.

A tanfolyam legkedvesebb része az intenzív mentőorvosi tréning volt. Megtanultuk kezelni a különféle sérüléseket, például szúrt sebeket, lőtt sebet, illetve egyéb traumás állapotokat, mindezt úgy, hogy közben éppen lőnek ránk. De komolyan, például egy hiányzó láb szimulálásához igazi amputált színészeket alkalmaztak. Eléggé kikészültem, amikor először kellett ilyen sérültet ellátnom.

Új arcokat is megismertem közben. Legkedvesebb társamat Spironak hívták. Azonnal megtaláltuk a közös hangot, és ő mindig Lebronnak becézett, mint Lebron James, a híres amerikai kosárlabdázó. A pénzének bárcsak 10%-a enyém lenne! Spiro egy volt görög hadsereg különleges alakulati tagja volt, aki nemrég végzett egy kalózellenes hajóvédelmi-megbízást. Izgalmasan hangzik, de ő azt mondta, hogy legtöbbször meglehetősen unalmasak voltak a napjai. A legnagyobb kihívást az jelentette, hogy csapatát távol tartsa a drogoktól, illetve, hogy a hajón dolgozó pincérnők normálisan viselkedjenek a pihenőidőben.

Feladatuk az volt, hogy halálra rémítsenek minden kalózt, aki megpróbálta megtámadni az ügyfél hajóját. Meglepődtem tapasztaltam, hogy ez azért mégsem a teljes Vadnyugat. Naivan azt hittem, hogy nyugodtan megkaphatod ezt a munkát, és őrültek módjára lövöldözhetsz bármelyik gyanúsított kalózra. Persze el lehet játszani Rambót, de akkor készülj fel rá, hogy hosszú ideig börtön várhat rád, amint partot érsz. Magánvéleményem, hogy nem nagyon érdekelne, ha lőnének rájuk (igazi kalózokra, nem gyanúsítottakra). Ha valaki kalózkodik és veszélybe sodor vagy meg akar ölni vagy elrabolni ártatlan embereket, bizony megérdemli, hogy golyót kapjon. Nincs bocsánat!

Mielőtt a kikötőben kezdtem el dolgozni, Spiroval volt egy szerződésünk egy fiatal nő védelmére. Sofia, egy görög milliomos lánya. Szép pénzt kaptunk, de a lány igazi fejfájást okozott. Belekóstoltam az athéni uralkodó osztály életstílusába, és elég jól megtanultam görögül ahhoz, hogy tudjak étteremben rendelni. A legjobb pedig az volt számomra, hogy a személyi biztonsági tudásomat a valóságban is gyakorolhattam kis csapatunkkal. Igen, egy csapat voltunk. Ne higgy a filmeknek, amelyek szerint a védelmet egyetlen ember látja el. Ezt a szakmában hiúsági védelemnek nevezzük. Az ilyen típusú ügyfél rendszerint testőrt alkalmaz csak azért, hogy megmutassa: fontos személy vagy az szeretne lenni. Ha komolyan veszed a védelmet, akkor a valós életben legalább háromfős csapatra van szükség.

1. Egy autóvezető kiváló képességekkel

2. Egy vezető ügynök, aki a legközelebb gyalogol vagy áll az ügyfélhez (a terepen az ügyfelet főnöknek hívják). Ha támadás történik, vagy veszély fenyeget, a vezető ügynök feladata az ügyfél eltávolítása a veszélyzónából, és sietve az autóhoz kísérése, ami már sofőrrel várakozik. Néha a vezető ügynök egyben kiválóan képzett orvos is, amiért magasabb fizetést kap.

3. Legalább még egy személy, aki szembeszáll a veszélyforrással és felszámolja azt, fegyveresen vagy fegyvertelenül. A legtöbb profi személyi biztonsági csapat két-három embert alkalmaz erre a feladatra. Ne feledd, miközben ők eltávolítják a veszélyt, az ügyfelet a vezető ügynök védelmezi és a helyzetből kivezetve kimenti. Így már érthető, hogy ha csak egy ember védi az ügyfelet, az tényleg csak hiúsági védelem.

A Görögországban töltött időm alatt hetente legalább egyszer végeztünk olyan szimulált támadást, amely hasonló volt ehhez.

Kezdésképpen felkiáltottam,

– Fenyegetés elöl!*

A Glock fegyverem azonnal előkerült a tokjából, hogy lyukakat üssön céltáblákra (általában a héten ellenszenvesnek tartott személyek fotóira). A másik ügynök közelített mögülünk, és együtt lővonalat alkottunk a fenyegetés semlegesítésére. Ezzel egyidejűleg mögöttünk a vezető ügynök rádión tartotta a kapcsolatot a sof