Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 85.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pierre Boulle: Le Pont de la rivière Kwai

René Julliard, 1952, Párizs

Fordította Rubin Péter

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Editions Julliard, Paris, 1950

Hungarian translation © Rubin Péter, 1966

Hungarian translation © Rubin Péter jogutóda, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Könyvkiadó, 2025

ISBN 978-963-656-133-8

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

No, it was not funny; it was rather pathetic; he was so representative of all the past victims of the Great Joke. But it is by folly alone that the world moves, and so it is a respectable thing upon the whole. And, besides, he was what one would call a good man.{1}

JOSEPH CONRAD

ELSŐ RÉSZ

1

Az az áthidalhatatlan szakadék, amely egyesek szerint a nyugati és keleti lélek közt tátong, talán csak káprázat szüleménye. Talán csak egy minden komoly alapot nélkülöző közhely megszokott kifejezése; egy napon felbukkant álnokul egy csípős megjegyzésben, de létét semmiféle alapigazság nem bizonyítja. Ebben a háborúban a „látszat megóvása” talán ugyanolyan parancsoló szükségszerűség, ugyanolyan létkérdés volt a briteknek, mint a japánoknak? Talán ugyanolyan kérlelhetetlenül és ellenállhatatlanul szabályozta – noha nem tudatosan – az előbbiek minden mozdulatát, mint ahogy megszabta az utóbbiak és nyilván valamennyi nép viselkedését? Talán a két ellenség látszólag ellentétes cselekedetei ugyanannak a testetlen valóságnak eltérő, de jelentéktelen megnyilvánulásai voltak csak? Talán a japán ezredes, Saito gondolkozásmódja lényegében hasonló volt foglyáéhoz, Nicholson ezredeséhez?

Ezeket a kérdéseket nemegyszer feltette magának Clipton orvos őrnagy, aki maga is hadifogoly volt, akárcsak az az ötszáz szerencsétlen, akiket a Kwai folyó melletti táborba vezényeltek a japánok, s akárcsak az a hatvanezer angol, ausztrál, holland és amerikai, akiket számtalan csoportra osztva a világ legkevésbé civilizált zugában, Burma és Thaiföld dzsungeleiben gyűjtöttek össze, hogy vasutat építsenek a Bengáli-öböl, Bangkok és Szingapúr között. Clipton néha igennel válaszolt önmagának, bár elismerte, hogy ez az álláspont magán viseli a paradoxon minden ismérvét, s szükségessé teszi, hogy az ember alaposan felülemelkedjék a látszólagos jelenségeken. Annak, aki így vélekedik, semmiféle jelentőséget nem szabad tulajdonítania például sem az ökölcsapásnak, sem a puskatusnak, sem a többi, még veszélyesebb erőszakoskodásnak, amellyel a japán lélek kifejezte magát, sem annak a szilárd méltóságnak, amelyet Nicholson ezredes kedvenc fegyvereként használt a brit fölény bizonyítására. De Clipton csak azokban a percekben ragadtatta magát ilyen bírálatra, amikor parancsnoka viselkedésétől annyira dühbe gurult, hogy elméjének csak a végokok elvont és szenvedélyes kutatásában sikerült némi megnyugvást találnia.

Ilyenkor változatlanul mindig arra a következtetésre jutott, hogy azoknak a jellemvonásoknak az összességét, amelyek Nicholson ezredes személyiségét alkották (ebben a tiszteletre méltó gyűjteményben ott szorongott egymás mellett a kötelességtudás, ragaszkodás az ősi erényekhez, a tekintélytisztelet, a fegyelem bálványozása és a jól végzett munka öröme), csak egyetlen szóval lehet elég tömören kifejezni: a sznobsággal. A lázas kutatás ezen időszakaiban sznobnak tartotta az ezredest, a katonai sznob tökéletes megtestesítőjének, akit a kőkorszak óta tartó hosszas fejlődés lassan munkált és érlelt, a hagyomány pedig biztosította fajtájának fennmaradását.

Clipton egyébként természeténél fogva tárgyilagos volt, s rendelkezett azzal a ritka adottsággal, hogy egy problémát különböző szempontokból tudott megvizsgálni. Miután végkövetkeztetése egy kicsit lecsillapította az elméjében dúló vihart, amely az ezredes magatartása miatt tört ki, egyszerre hajlamos lett az elnézésre, s kis híján elérzékenyülten ismerte fel parancsnoka kiváló erényeit. Bevallotta magának, hogy ha ilyen egy sznob, akkor logikáját egy cseppet megsarkantyúzva nyilvánvalóan kénytelen lesz ugyanebbe a kategóriába sorolni a legcsodálatosabb érzelmeket is, s a végén még az anyai szeretetben is a sznobság legkétségtelenebb megnyilvánulásait fedezi majd fel.

A tisztelet, amelyet Nicholson ezredes a fegyelem iránt tanúsított, a múltban Ázsia és Afrika különböző vidékein vált hírhedtté. Újra megerősítést nyert a Malájföld lerohanását követő, 1942-es szingapúri katasztrófa alkalmából.

Miután a főparancsnokság elrendelte a fegyverletételt, s ezredének néhány fiatal tisztje elhatározta, hogy kijut a tengerpartra, szerez egy csónakot, és elvitorlázik Holland Indiába, Nicholson ezredes, bár tisztelettel adózott buzgalmuknak és bátorságuknak, minden még rendelkezésre álló eszközt latba vetett tervük ellen.

Először megpróbálta meggyőzni őket. Elmagyarázta, hogy szándékuk határozottan ellentétben áll a kapott utasításokkal. A főparancsnok aláírta az egész Malájföldre érvényes megadási okmányt, s ez alól nem vonhatja ki magát őfelsége egyetlen alattvalója sem, ha nem akar az engedelmesség megtagadásának bűnébe esni. Ami őt illeti, ő csak egyetlen lehetséges magatartást lát: várni a színhelyen, amíg oda nem érkezik egy japán törzstiszt, aki előtt leteheti a fegyvert a tisztjeivel együtt, és azzal a néhány száz katonával, aki túlélte az utolsó hetek mészárlásait.

– Milyen példát mutatnak a legénységnek azok a parancsnokok – mondta –, akik kivonják magukat kötelességük teljesítése alól?

Érveit alátámasztotta a súlyos órákban átható élességűvé váló tekintete. Szeme olyan színű volt, mint az Indiai-óceán szélcsendes időben, örökké nyugodt arca érzékenyen tükrözte lelkifurdalást nem ismerő lelkét. Vörösbe játszó szőke bajuszt viselt, mint a higgadt hősök, s pirospozsgás bőre egészséges szívről tanúskodott, amely hibátlan, hatalmas és szabályos vérkeringést ellenőriz. Clipton, aki az egész hadjárat alatt mellette volt, mindennap álmélkodva vette tudomásul, hogy csodálatos módon a szeme láttára ölt testet az indiai hadsereg brit tisztje, az a lény, akit mindeddig legendának vélt, s aki valódiságát olyan szélsőséges eszközökkel bizonyítja be, amelyek az elkeseredés és az ellágyulás fájdalmasan váltakozó válságait idézik elő benne.

Clipton pártolta a fiatal tisztek ügyét. Egyetértett velük, és ezt meg is mondta. Nicholson ezredes súlyos szemrehányásokkal halmozta el érte, s nem hallgatta el kínos meglepetését, hogy egy érett férfi, aki felelősségteljes beosztásban van, osztozik hígvelejű ifjoncok csalfa reményeiben, s olyan kalandos rögtönzésekre biztatja őket, amelyekből soha semmi jó nem származhat.

Miután kifejtette érveit, pontos és szigorú parancsokat adott. Valamennyi tiszt, altiszt és közlegény a helyszínen várja meg a japánok érkezését. A megadás nem az ő magánügyük, semmiképpen sem kell azt érezniük, hogy megalázkodnak. Egyedül viseli az egész ezredre háruló terhet.

A tisztek többsége ezt tudomásul is vette, mert nagy meggyőző erővel és nem csekély tekintéllyel rendelkezett, vitathatatlan személyes bátorsága pedig lehetetlenné tette, hogy a kötelességérzeten kívül más indítóokot tulajdonítsanak viselkedésének. Némelyek mégis megszegték a tilalmat, és nekivágtak a dzsungelnek. Nicholson ezredesnek ez komoly fájdalmat okozott. Szökevényeknek nyilvánította őket, s türelmetlenül várta a japánok megérkezését.

E jelentős eseményre készülve komor és méltóságteljes szertartást tervelt ki. Némi töprengés után úgy határozott, hogy a fegyverletételre érkező ellenséges ezredesnek a derékszíján viselt pisztolyt nyújtja át; e tárgy jelképezi majd, hogy aláveti magát a győztesnek. Ezt a mozdulatot többször is elpróbálta, s biztos volt benne, hogy könnyen leoldja majd a pisztolytokot. Legjobb egyenruháját öltötte magára, és gondos tisztálkodásra utasította embereit. Aztán felsorakoztatta őket, a puskákat gúlába rakatta, és ellenőrizte, hogy egyenes vonalban állnak-e.

Elsőnek közkatonák érkeztek, akik a művelt világban ismert nyelvek közül egyet sem beszéltek. Nicholson ezredes meg se moccant. Aztán egy altiszt jött egy teherautóval, s intett az angoloknak, hogy rakják fel fegyvereiket a járműre. Az ezredes megtiltotta a csapatának, hogy megmozduljon. Magas rangú tisztet követelt. Tiszt sehol sem volt, sem alacsony, sem magas rangú, s a japánok nem értették, hogy mit kér tőlük. Dühbe gurultak. A katonák fenyegető magatartást tanúsítottak, s az altiszt rekedten ordítozva mutogatott a gúlákra. Az ezredes megparancsolta az embereinek, hogy maradjanak a helyükön, és meg ne mozduljanak. Géppisztolyokat szegeztek rájuk, s az ezredest kíméletlenül ide-oda taszigálták. De ő megőrizte hidegvérét, és megismételte kérését. Az angolok nyugtalanul összenéztek, s Clipton már azon töprengett, vajon az elvekhez és formákhoz ragaszkodó parancsnokuk mindnyájukat lemészároltatja-e, amikor végre előbukkant egy japán tisztekkel megrakott gépkocsi. Az egyik tiszt őrnagyi rangjelzést viselt. Nicholson ezredes úgy döntött, hogy jobb híján ennek fogja megadni magát. Vigyázzt vezényelt a csapatának, ő maga előírásosan tisztelgett, majd lehúzta derékszíjáról a pisztolytokot, és nemes mozdulattal átnyújtotta.

Az őrnagy, akit meghökkentett ez az ajándék, először hátrahőkölt; aztán nagy zavarba jött; végül hosszas, durva röhögésben tört ki, s hamarosan társai is követték példáját. Nicholson ezredes vállat vont, s gőgös arcot vágott. A katonáinak azonban megengedte, hogy felrakják a fegyvereket a teherautóra.

Arra az időre, amelyet egy Szingapúr melletti hadifogolytáborban töltöttek, Nicholson ezredes azt a feladatot tűzte ki maga elé, hogy a győztesek hebehurgya és rendetlen viselkedésével szemben fenntartsa az angolszász rendszerességet. Clipton, aki továbbra is mellette maradt, még ekkor is azon tűnődött, hogy áldja vagy átkozza-e.

Hogy saját tekintélyével is megerősítse és szentesítse a japán utasításokat, kiadott egy sor parancsot, aminek következtében az egységhez tartozó katonák példásan viselkedtek, és rosszul táplálkoztak. A looting, vagyis konzervdobozok és más élelmiszerek organizálása, amit a többi ezredhez tartozó hadifoglyok – az őrök ellenére, sőt gyakran bűnrészességükkel – nem egyszer sikerrel űztek Szingapúr lebombázott külvárosaiban, jól kiegészítette a sovány fejadagokat. De Nicholson ezredes semmiképpen sem tűrte el a fosztogatást. Tisztjeivel előadásokat tartatott, s ilyenkor megbélyegezték az efféle méltatlan magatartást, és kifejtették, hogy az angol katonák csupán egyféleképpen tudnak tiszteletet ébreszteni ideiglenes legyőzőikben: példamutatóan kifogástalan magaviseletükkel. Ismétlődő motozásokkal még az őrségnél is alaposabban ellenőriztette, hogy alávetik-e magukat ennek a rendszabálynak.

Az idegen országban tartózkodó katona kötelező becsületességéről szóló előadásokon kívül más terhes feladatokat is kirótt embereire. Az ezredet ebben az időben nem halmozták el munkával, mert a japánok egyetlen komoly építkezésbe sem fogtak Szingapúr környékén. Az ezredes meg volt győződve róla, hogy a tétlenség árt a legénységnek, s minthogy tartott a katonai szellem hanyatlásától, tervet dolgozott ki a szabad idő felhasználására. Kötelezte a tisztjeit, hogy a szervezeti szabályzatból egész fejezeteket olvassanak fel, és magyarázzanak meg a legénységnek; kikérdeztette a katonákat az elhangzottakból, s jutalomként az aláírásával ellátott dicsérő oklevelet osztogatott. Természetesen a fegyelem oktatásáról sem feledkeztek meg ezeken a tanfolyamokon. Időnként hangsúlyozták, hogy az alárendeltek még a hadifogolytáborban is kötelesek tisztelegni feletteseiknek. A private-ok{2} tehát, akiknek ráadásul rangra való tekintet nélkül szalutálniuk kellett minden japánnak, állandóan ki voltak téve – ha megfeledkeztek a parancsról – egyrészt az őrök rúgásainak és puskatusának, másrészt az ezredes dorgálásának és büntetéseinek, amelyek közül a legsúlyosabb az volt, hogy pihenőidőben órák hosszat állniuk kellett.

Clipton olykor csodálkozott rajta, hogy a katonák általában elfogadják ezt a spártai fegyelmet, s alávetik magukat egy olyan tekintélynek, amelyet semmiféle tényleges hatalom nem támogat, hiszen akitől ered, maga is ki van téve különböző durva zaklatásoknak. Azon tűnődött ilyenkor, hogy engedelmességüket az ezredes személye iránti tiszteletnek kell-e tulajdonítani, vagy annak a kevés előnynek, amelyben az ő jóvoltából részesülnek; mert az tagadhatatlan volt, hogy az ezredes hajthatatlanságával még a japánoktól is kicsikart bizonyos engedményeket. Fegyverként használta ellenük elvhűségét, makacsságát, azt a képességét, hogy mindaddig egyetlenegy meghatározott dologra tudta összpontosítani figyelmét, amíg el nem érte, amit akart, továbbá a genfi és hágai egyezményeket tartalmazó Manual of military law-t,{3} amelyet nyugodtan a japánok orra alá dugott, valahányszor megszegték ezt a nemzetközi kódexet. Fizikai bátorsága és az a körülmény, hogy semmibe vette a tettlegességeket, kétségtelenül nagymértékben hozzájárult tekintélyéhez. Több alkalommal, amikor a japánok áthágták a győztesek írott jogait, nem elégedett meg a tiltakozással. Személyesen is közbelépett. Egyszer egy különösképpen kegyetlen őr, aki jogtalan követelésekkel állt elő, durván megütötte. De az ügy az ezredes győzelmével végződött, s támadóját megbüntették. Ekkor megszigorította saját rendszabályait, amelyek zsarnokibbak voltak a japánok szeszélyeinél.

– Az a fő – mondta Cliptonnak, valahányszor ez magyarázgatni próbálta, hogy a körülmények mégiscsak felhatalmazzák némi elnézésre –, az a fő, hogy a fiúk érezzék: még mindig mi parancsolunk nekik, és nem ezek a majmok. Amíg ez a gondolat élteti őket, katonák maradnak, nem válnak rabszolgává.

A mindig pártatlan Clipton elismerte, hogy ezek észszerű szavak, s hogy ezredesének viselkedését mindig a legjobb indulat sugallja.

2

A hadifoglyok most már úgy emlékeztek vissza a szingapúri táborban eltöltött hónapokra, mint a boldogság korszakára, és sóhajtozva emlegették, amikor Thaiföldnek ezen a rideg vidékén felmérték jelenlegi helyzetüket. Hogy ideérjenek, előbb végtelen sokáig utaztak vasúton, s keresztülszelték egész Malájföldet, majd kimerítő menetelésre kényszerültek, miközben a klímától és a hiányos táplálkozástól elgyengülve, a viszontlátás reménye nélkül, sorra elhagyogatták nyomorúságos felszerelésük legnehezebb és legértékesebb darabjait. A vasútvonal köré, amelyet építeniük kellett, máris olyan legenda szövődött, ami nem töltötte el őket optimizmussal.

Nicholson ezredest és egységét valamivel később indították útnak, mint a többieket, s a munka már megkezdődött, mire Thaiföldre érkeztek. A kimerítő gyaloglás után az új japán hatóságokkal való első találkozás nem ígérkezett biztatónak. Szingapúrban olyan katonákkal volt dolguk, akik a győzelem első mámorának elmúltával, a primitív kegyetlenség elég ritka kitöréseitől eltekintve, nem zsarnokoskodtak jobban, mint a nyugati győztesek. Azok a tisztek, akiket a vasútvonal mentén elhelyezett szövetséges hadifoglyok parancsnokaiul jelöltek ki, láthatólag egészen másképp gondolkoztak. Már az első pillanatokban kegyetlen fegyőröknek bizonyultak, akikben megvolt minden hajlandóság, hogy szadista hóhérokká változzanak.

Nicholson ezredest és ezrede megmaradt részét, amelyet még ekkor is büszkén a sajátjának vallott, először egy hatalmas táborba irányították, ahol valamennyi menetoszlop pihenőt tartott, de a tábor egy részét állandó jelleggel elfoglalta már egy munkacsapat is. Itt csak rövid ideig maradtak, de ezalatt meggyőződhettek róla, mit fognak követelni tőlük, s milyen életkörülményeknek lesznek kitéve a munka bevégzéséig. Az itt dolgozó szerencsétlenek úgy robotoltak, mint az igásbarmok. A norma, amelyet egy-egy emberre kiszabtak, talán nem haladta meg egy erőteljes és jól táplált férfi erejét, de azokat a szánalmas, csonttá fogyott lényeket – akikké alig két hónap leforgása alatt váltak – hajnaltól késő estig, sőt néha még az éjszaka első óráiban is a munkahelyükhöz láncolta. A szidalmak és az ütlegek, amelyek már a legkisebb mulasztáskor is csak úgy záporoztak a hátukra, letörték és elcsüggesztették őket, s közben még szörnyűbb büntetésektől rettegtek. Cliptont megrendítette testi állapotuk. Napirenden volt a sokféle fekély, a malária, a vérhas, a beriberi, s a tábor orvosa elárulta, hogy még sokkal súlyosabb ragályoktól is tart, de nem áll módjában elhárítani őket. A legelemibb gyógyszerek közül sem rendelkezett egyetleneggyel sem.

Nicholson ezredes összevonta a szemöldökét, de nem tett megjegyzést. Nem volt a tábor „gazdája”, és bizonyos értelemben vendégnek tekintette magát. Az angol alezredes előtt, aki a japánok fennhatósága alatt felelős volt a táborért, csak egyszer adott hangot felháborodásának: amikor észrevette, hogy a tisztek, még az őrnagyok is, pontosan ugyanolyan körülmények közt vesznek részt a munkában, mint a legénység, azaz napszámosként túrják és hordják a földet. Az alezredes lesütötte a szemét. Elmagyarázta, hogy minden tőle telhetőt megtett e megaláztatás elkerülésére, s csak a nyers erőszak előtt hajolt meg, hogy elhárítsa a megtorlást, amelyet mindannyian megszenvedtek volna. Nicholson ezredest ez láthatólag nem győzte meg: megcsóválta a fejét, majd gőgös hallgatásba burkolózott.

Két napig maradtak a gyűjtőtáborban, míg megkapták a japánoktól a kevés és silány útravalót, továbbá a madzaggal a derékra köthető, háromszögletű, durva szövetdarabokat, amelyeket a japánok „munkaruháknak” neveztek; közben alkalmuk nyílt meghallgatni Yamashita tábornokot is, aki egy rögtönzött emelvényen feszítve, karddal az oldalán és világosszürke kesztyűvel a kezén, tört angolsággal elmagyarázta nekik, hogy ő császári felsége akaratából ő a főparancsnokuk, s hogy mit vár tőlük. Beszédét, amely több mint két óra hosszat tartott, keserves volt végighallgatni, mert legalább annyira sértette nemzeti önérzetüket, mint a szidalmak és az ütlegek. Kijelentette: mivel a kormányuk hazugságai vezették tévútra őket, a japánok nem haragszanak rájuk, emberségesen fognak bánni velük, amíg „zentlemenként” viselkednek, vagyis fenntartás nélkül és minden erejükkel támogatják a dél-ázsiai közös fellendülés övezetét. Mindnyájan hálával tartoznak ő császári felségének, aki lehetőséget ad rá, hogy a vasútvonal építésével kivegyék részüket a közös munkából, és ezzel jóvátegyék eltévelyedésüket. A továbbiakban Yamashita elmagyarázta, hogy a közérdeket szem előtt tartva kénytelen szigorú fegyelmet bevezetni, s a legkisebb engedetlenséget sem tűrheti. A lustaság és a hanyagság bűnnek számít. Minden szökési kísérletet halállal büntetnek. Az angol tisztek felelősek embereik magatartásáért és a munkában tanúsított buzgalmukért.

– A betegség nem mentség – tette hozzá Yamashita tábornok. – Az észszerű munka rendkívül alkalmas rá, hogy jó kondícióban tartsa az embert, s a vérhas sem meri kikezdeni azt, aki nap nap után megteszi a magáét, hogy teljesítse a császár iránti kötelességét.

Beszédét derűs szavakkal fejezte be, s ez végleg felbőszítette hallgatóit.

– Dolgozzatok vidáman és lendületesen – mondta. – Ez a jelszavam. Ez legyen mától fogva a tiétek is. Akik magukévá teszik, azoknak nem kell félniük sem tőlem, se a nagy japán hadsereg tisztjeitől, akiknek oltalma alatt álltok.

Ezután az alakulatok elváltak egymástól, mindegyik útnak indult a számára kijelölt pályaszakasz felé. Nicholson ezredest és egységét a Kwai folyó melletti táborba irányították. Ez elég messzi volt, csak néhány mérföldnyire a burmai határtól. Saito ezredes volt a parancsnoka.

3

Kellemetlen összetűzések tették emlékezetessé az első napokat a Kwai folyó melletti táborban, amelynek légköre kezdettől fogva ellenséges és elektromosságtól telített volt.

Az első nézeteltérést Saito ezredes hirdetménye váltotta ki, amely elrendelte, hogy a tisztek embereikkel együtt és velük azonos körülmények közt dolgozzanak. Ez udvarias, de határozott kiállásra késztette Nicholson ezredest, aki őszinte tárgyilagossággal fejtette ki álláspontját, s mondókáját azzal fejezte be, hogy a brit tisztek feladata nem a lapát és a csákány forgatása, hanem embereik irányítása.

Saito a türelmetlenség minden jele nélkül hallgatta végig tiltakozását, amit az ezredes jó előjelnek hitt. Aztán elbocsátotta az angol parancsnokot, és azt mondta, hogy fontolóra veszi a dolgot. Nicholson ezredes bizalomtól eltelve tért vissza a nyomorúságos bambuszkunyhóba, amelyet Cliptonnal és két másik tiszttel osztott meg. Itt saját gyönyörűségére elismételt néhányat azokból az érvekből, amelyekkel engedékenységre akarta bírni a japánt. Valamennyit cáfolhatatlannak tartotta, de a következőt tekintette a legmeggyőzőbbnek: az a munkatöbblet, amit néhány fizikai munkához nem szokott ember jelent, jóformán semmit sem számít, az ösztönzés viszont, amit hivatott parancsnokok beosztása ad, szinte felbecsülhetetlen. A japánok érdekében és a munka jó elvégzése céljából sokkal kívánatosabb tehát, ha óvják a parancsnokok tekintélyét és hatalmát, csakhogy ez lehetetlen, amíg ugyanarra a feladatra kényszerítik őket, mint a legénységet. Az ezredes valósággal tűzbe jött, miközben ezt az elméletet a tisztjei előtt másodszor is kifejtette.

– Végül is: igazam van, vagy nincs igazam? – kérdezte Hughes őrnagytól. – Maga, aki gyárigazgató, el tudja képzelni, hogy egy ilyen vállalkozás megfelelően lebonyolítható felelős parancsnokok nélkül?

A végzetes hadjárat veszteségei folytán Cliptonon, az orvoson kívül már csak két tisztből állt a törzskara. Szingapúr óta is maga mellett tartotta őket, mert nagyra becsülte tanácsaikat, s állandóan szüksége volt rá, hogy határozathozatal előtt a kollektíva bírálatának vesse alá elképzeléseit. Mind a kettő a tartalékos tisztek közül került ki. Az egyik, Hughes őrnagy egy malájföldi bányavállalat igazgatója volt a polgári életben. Amikor beosztották az ezredhez, Nicholson ezredes azonnal felismerte szervezői képességét. A másik, Reeves százados az indiai közmunkaügyi hivatal mérnökeként dolgozott a háború előtt. A mozgósításkor egy utászalakulathoz hívták be, de már az első ütközetben elszakadt az egységétől; az ezredes befogadta, s őt is tanácsadóként osztotta be maga mellé. Szerette, ha szakértők veszik körül. Nem tartozott a fafejű katonák közé. Készségesen elismerte, hogy egyes polgári vállalatoknál akadnak olyan módszerek is, amelyek megihletik a hadsereget, s egyetlen alkalmat sem mulasztott el az okulásra. Egyformán becsülte a műszakiakat és a szervezőket.

– Kétségtelenül igaza van, sir – felelte Hughes.

– Én is így vélem – mondta Reeves. – Egy vasútvonal és egy híd építésénél (azt hiszem, hogy egy híd építését is tervbe vették a Kwai folyón) nem szabad helyt adni hebehurgya rögtönzéseknek.

– Igaz, hiszen maga szakértője ezeknek a munkálatoknak… – álmodozott fennhangon az ezredes. – Na, látják! – zárta le a témát. – Remélem, hogy sikerült egy kis józanságot pumpálnom annak a hígvelejűnek a fejébe.

– S ha a józan ész nem használ – tette hozzá Clipton a parancsnokára pillantva –, még mindig itt van a Manual of military law meg a nemzetközi egyezmények.

– Igen, a nemzetközi egyezmények – helyeselt Nicholson ezredes. – Ezeket a legközelebbi tárgyalásra tartogatom, ha ugyan szükség lesz rájuk.

Clipton megjegyzésében volt egy árnyalatnyi keserű irónia is, mert erősen tartott tőle, hogy a hivatkozás a józan észre nem használ. Amikor a dzsungelben megszakították az útjukat az egyik pihenőtáborban, fülébe jutott egy-két hír Saito jelleméről: ha józan volt, időnként hallgatott a józan ész szavára, de ha mértéktelenül ivott, állítólag a legundorítóbb vadállattá vedlett.

Nicholson ezredes annak az első napnak a délelőttjén tárgyalt vele, amelyet a hadifoglyoknak a tábor kidőlt-bedőlt barakkjaiban való elszállásolására szántak. Saito ígéretéhez híven fontolóra vette a javaslatot. Miután gyanúsnak találta az angol tiszt ellenvetéseit, inni kezdett, hogy megvilágítsa elméjét. Fokozatosan meggyőzte magát, hogy az ezredes megengedhetetlenül megsértette, mert vita tárgyává tette a parancsait, s bizalmatlansága szinte észrevétlenül vad dühvé változott.

Valamivel napnyugta előtt, mikor haragja tetőpontjára hágott, elhatározta, hogy haladéktalanul megszilárdítja tekintélyét, s általános sorakozót rendelt, ő is tervbe vette, hogy beszédet tart. Már első szavai után nyilvánvalóvá vált, hogy baljós felhők tornyosulnak a Kwai folyó fölött.

– Gyűlölöm a briteket…

Ezzel a fordulattal kezdte, amelyet a továbbiakban pont helyett használt az egyes mondatok közt. Elég jól beszélt angolul, mert valamikor a katonai attasé tisztét töltötte be egy brit országban, ahonnan részegeskedése miatt hívták vissza. Fegyőri funkciója karrierje nyomorúságos végét jelentette, előléptetésre nem számíthatott többé. Mivel nem vehetett részt a harcokban, megaláztatásának tudata áthatotta a hadifoglyok elleni gyűlöletét.

– Gyűlölöm a briteket – kezdte Saito ezredes. – Azért vagytok itt az én kizárólagos parancsnokságom alatt, hogy elvégezzetek bizonyos munkálatokat, amelyek szükségesek a nagy japán hadsereg győzelméhez. Egyszer s mindenkorra értésetekre akarom adni, hogy a legcsekélyebb vitát sem tűröm el a parancsaim fölött. Gyűlölöm a briteket. A tiltakozás első jelére rettenetesen meg foglak büntetni benneteket. A fegyelmet fenn kell tartani. Ha egyesek a maguk feje után akarnak menni, figyelmeztetem őket, hogy mindnyájatok fölött élet és halál ura vagyok. Habozás nélkül élni fogok a jogaimmal, hogy megfelelően elvégezzétek a munkát, amelyet ő császári felsége rám bízott. Gyűlölöm a briteket. Néhány hadifogoly halála nem fog meghatni. Ha mindnyájan meghaltok, az se jelent semmit nekem, a nagy japán hadsereg törzstisztjének.

Egy asztalon állt, mint annak idején Yamashita tábornok, ő is szükségesnek tartotta, hogy egy pár világosszürke kesztyűt húzzon a kezére, s az ócska cipőt, amelyet délelőtt láttak rajta, fényes csizmával cserélje fel. A kardja természetesen ott lógott a derekán, s ő minduntalan a markolatára csapott, hogy ezzel is nyomatékosítsa a szavait, vagy hogy a végletekig felizgassa magát, s ne lohadjon nélkülözhetetlennek érzett dühe. Groteszk volt. A feje ide-oda himbálózott, mint a bábué. Részeg volt; berúgott az európai szesztől, a Rangoonban és Szingapúr-ban zsákmányolt whiskytől és konyaktól.

Miközben ezt az idegtépő szöveget hallgatta, Cliptonnak eszébe jutott egy tanács, amelyet jó régen kapott egy barátjától, aki sokáig élt japánok közt. „Ha velük van dolga, sohase felejtse el, hogy ez a nép maradéktalanul hisz isteni eredetében.” Miután azonban gondolkozott egy kicsit, rájött, hogy egyetlen nép sincs a földön, amely a legcsekélyebb kételyt táplálná többé-kevésbé múltba vesző, isteni származása felől. Ekkor más magyarázatot keresett erre a mogorva önhittségre. Hamarosan csakugyan meggyőződött róla, hogy Saito egy egyetemes, keleten és nyugaton egyaránt otthonos gondolkodásmódból merítette beszéde számos alapvető elemét. A japán tiszt pattogó frázisai közt könnyen felismerte a különböző hatásokat: a faji gőgöt, a tekintélyimádatot, a rettegést, hogy nem veszik komolyan, s azt a bonyolult érzéskomplexust, amely arra kényszerítette a japán tisztet, hogy gyanakvó és nyugtalan tekintettel fürkéssze az arcokat, mintha csak attól félne, hogy valahol mosolyt lát. Saito valamikor brit országban élt. Tudnia kellett, hogy ott milyen nevetségesen hatott néha a japán nagyképűség, s milyen tréfálkozásra adtak lehetőséget azok a szokások, amelyeket egy humorérzékkel nem rendelkező nép egy humorra ösztönösen fogékony másik néptől vett át. Kifejezéseinek és kusza mozdulatainak durvaságát viszont primitív vadsága maradványának kellett tulajdonítani. Cliptonon furcsa zavar vett erőt, amikor fegyelemről hallotta beszélni, de ahogy elnézte paprikajancsihoz illő hadonászását, megnyugodva szögezte le, hogy mégis van valami, ami a nyugati világhoz tartozó gentleman mellett szól: akkor is tud viselkedni, ha jól teleszopta magát pálinkával.

A legénység előtt álló tisztek csendben hallgattak; a körülöttük felsorakozott őrök fenyegető magatartásukkal tanúsították, hogy átérzik parancsnokuk haragját. A foglyok ökölbe szorították kezüket, és gondosan ügyeltek arcvonásaikra; látszólagos érzéketlenségükkel Nicholson ezredest utánozták, aki már eleve utasításba adta, hogy minden ellenséges megnyilvánulást nyugodtan és méltóságteljesen kell fogadni.

A bevezetés után, amelynek a képzeletre kellett hatnia, Saito rátért mondanivalója lényegére. Hangja nyugodtabb, majdnem ünnepélyes lett, s hallgatósága egy pillanatig azt remélte, hogy értelmes szavakat fog hallani.

– Mindnyájan figyeljetek rám! Jól tudjátok, mi az a munka, amelybe ő császári felsége kegyeskedik bevonni a brit hadifoglyokat. Arról van szó, hogy négyszáz mérföldnyi szakaszon, a dzsungelen át, össze kell kötni Thaiföld és Burma fővárosát, lehetővé kell tenni a japán szerelvények áthaladását, és meg kell nyitni a Bengáliába vezető utat a hadseregnek, amely az említett két országot felszabadította az európai zsarnokság alól. Japánnak szüksége van erre a vasútvonalra, hogy folytassa diadalmenetét, meghódítsa Indiát, és gyorsan befejezze a háborút. Lényeges tehát, hogy a munka a lehető leggyorsabban elkészüljön, mégpedig hat hónap alatt, így rendelkezett ő császári felsége. Ez nektek is érdeketekben áll. Ha a háború véget ér, hadseregünk védelme alatt talán ti is visszatérhettek otthonotokba.

Saito ezredes még higgadtabb hangon folytatta, mintha végleg megszabadult volna a részegség kábulatától.

– Tudjátok-e végre, mi a feladatotok, akik itt vagytok ebben a táborban, a parancsnokságom alatt? Azért rendeltem sorakozót, hogy közöljem veletek: mindössze két kis vonalrészt kell megépítenetek, hogy meglegyen az összeköttetés a többi pályaszakasszal. De ami a legfontosabb, hidat kell vernetek a Kwai folyón, amelyet itt láttok magatok előtt. E híd építése lesz legfőbb feladatotok, s ez kiváltságos helyzetet biztosít nektek, mert az egész vasútvonalnak ez a legfontosabb része. A munka kellemes lesz. Ügyes embereket kíván, nem napszámosokat. Ráadásul abban a megtiszteltetésben részesültök majd, hogy a dél-ázsiai közös fellendülés övezetének úttörői közé számíthatjátok magatokat…

„Ez megint olyan buzdítás, ami egy nyugatitól is származhatott volna…” – gondolta Clipton akarata ellenére.

Saito egész felsőtestével előrehajolt, s jobb kezét kardja markolatán nyugtatva, mozdulatlanul figyelte az első sorokat.

– A munkát műszaki szempontból természetesen egy szakképzett mérnök, egy japán mérnök fogja irányítani. A fegyelem tekintetében velem és alárendeltjeimmel lesz dolgotok. Vezetőkben tehát nincs hiány. Ezzel ismertettem is veletek azokat az okokat, amelyek miatt parancsot adtam rá, hogy a brit tisztek testvériesen megosszák a munkát a legénységgel. A jelenlegi körülmények közt nem tűrhetek meg felesleges szájakat. Remélem, nem lesz szükség rá, hogy ezt a parancsot megismételjem. Ha másképp alakulna a helyzet…

Saito minden átmenet nélkül újra dühbe gurult, s eszeveszetten hadonászni kezdett.

– Ha másképp alakulna a helyzet, erőszakot alkalmazok. Gyűlölöm a briteket. Ha szükséges, inkább mindnyájatokat agyonlövetlek, de nem etetek naplopókat. A betegség nem ok, hogy bárkit felmentsünk a munka alól. Egy beteg ember is képes némi erőfeszítésre. Ha kell, a hadifoglyok csontjaira építem a hidat. Gyűlölöm a briteket. A munka holnap hajnalban kezdődik. Ezen a helyen gyülekeztek sípszóra. A tisztek külön fognak sorakozni. Önálló munkacsapatot alakítanak, amelyre ugyanolyan feladat hárul, mint a többire. Ki fogják osztani a szerszámokat, s a japán mérnök megadja majd az utasításokat. Utolsó szavammal hadd idézzem emlékezetetekbe ma este Yamashita tábornok jelszavát: „Dolgozzatok vidáman és lendületesen!” El ne feledjétek!

Saito leszállt az emelvényről, s nagy léptekkel dühösen visszatért főhadiszállására. A hadifoglyok szétoszlottak, s Saito szaggatott ékesszólásának kínos emlékével indultak barakkjaik felé.

– Úgy látszik, nem értette meg önt, sir; azt hiszem, hogy a nemzetközi egyezményekre kell majd hivatkoznia – mondta Clipton Nicholson ezredesnek, aki szótlanul és elgondolkozva ment mellette.

– Én is azt hiszem, Clipton – felelte komolyan az ezredes –, és attól tartok, hogy nyugtalan időszaknak nézünk elébe.

4

Volt egy pillanat, amikor Clipton megrettent tőle, hogy a Nicholson ezredes megjósolta nyugtalan időszak nem fog soká tartani, s alighogy megkezdődik, máris szörnyű tragédiával ér véget. Mint orvos, ő volt az egyetlen tiszt, akit nem érintett közvetlenül a vita. Minthogy máris súlyos feladatokat rótt rá a sok rokkantnak, a dzsungelben megtett rettenetes utazás áldozatainak ápolása, őt nem osztották be munkára; de aggodalma csak nőttön-nőtt, amikor a fellengzősen „kórháznak” keresztelt barakkból, ahová már kora hajnalban bevonult, szemtanúja volt az első összecsapásnak.

Még nem is szürkült, amikor sípszó és őrök kiáltozása ébresztette fel az embereket, akik rosszkedvűen és elcsigázottan gyülekeztek, mert a szúnyogok jóvoltából nem tudták kipihenni magukat nyomorúságos fekhelyükön. A tisztek a kijelölt helyen sorakoztak. Nicholson ezredes kellő időben pontos utasításokat adott nekik.

– Bizonyságot kell tennünk jóakaratunkról – mondta –, feltéve, hogy ez összeegyeztethető becsületünkkel. Magam is ott leszek a gyülekezőhelyen.

Magától értetődött, hogy csak eddig a pontig teljesítik Saito parancsait.

Sokáig álltak mozdulatlanul a nyirkos hidegben, majd felkelt a nap, s megpillantották Saito ezredest, aki néhány alacsonyabb rangú tiszt társaságában közeledett feléjük, s pár lépéssel megelőzte a munkálatok irányításával megbízott mérnököt. Mogorvának látszott, de arca felderült, amint megpillantotta a parancsnokuk mögött sorakozó brit tisztek csoportját.