Leonora Carrington

A hallókürt

Illusztráció: Pablo Weisz-Carrington

Fordította: Fekete Rozina

Leonora Carrington: The Hearing Trumpet

Copyright © The Estate of Leonora Carrington

Illusztráció © Pablo Weisz-Carrington

Hungarian translation © Fekete Rozina, 2023

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2023

Utószó © Olga Tokarczuk, 2020

ISBN 978-615-6402-08-0

A versbetétek Ferencz Mónika fordításai

Olga Tokarczuk utószavát lengyel eredetiből Kellermann Viktória fordította

A latin szövegek fordításában nyújtott segítségért külön köszönet Czirok–Horváth Ágnesnek és Korentsy Mártának

ampersand.hu

facebook.com/ampersandkiado

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Wintermans Monika

A szöveget gondozta Pálfi Anna

A borító Pablo Weisz-Carrinton grafikájának felhasználásával készült

Meglehet, Carmella már akkor tudta, miféle hatást gyakorol az életemre, amikor megajándékozott a hallókürttel. Nem nevezném őt rosszindulatúnak, csupán egészen sajátos a humorérzéke. Viszont a hallókürt a maga nemében kétségkívül pompás példány, mindenféle modernkedés nélkül. Épp ellenkezőleg: kivételesen pazar ezüst- és gyöngyházmotívumok díszítik, és olyan bámulatosan görbül, mint egy bivaly szarva. Esztétikája azonban eltörpül azon tulajdonsága mellett, hogy képes oly mértékben felerősíteni a hangokat, hogy még az én fülem számára is egészen hallhatóvá válik a hétköznapi hangerőn folytatott beszéd.

Itt kell megjegyeznem, hogy nem mindegyik érzékszervemet tette tönkre a kor. A látásom továbbra is kiváló, bár olvasáshoz szemüveget használok, de gyakorlatilag soha nem olvasok. Való igaz, a reuma kissé meggörbítette a hátamat, ez azonban nem akadályoz meg abban, hogy kellemes időben sétáljak egyet, és hetente egyszer, csütörtökönként felsöpörjem a szobámat, ami egyszerre üdvös és jóleső testmozgás. Azt is hozzá kell még tennem, hogy továbbra is hasznos tagja vagyok a társadalomnak, és szerintem, ha a szükség úgy kívánja, még mindig roppant kellemes és szórakoztató társaság tudok lenni. Az, hogy nincsenek fogaim, és hogy soha nem hordtam műfogsort, semmiféle kényelmetlenséget nem okoz számomra, senkit sem akarok megharapni, ráadásul könnyen beszerezhető és előállítható mindenféle tápláló, pépes eledel. Egyszerű étrendem leginkább zöldségpüréből, csokoládéból és meleg vízbe mártott kenyérből áll. Húst soha nem eszem, mert szerintem csúnya dolog megfosztani az állatokat az életüktől, amikor amúgy is annyira rágósak.

Kilencvenkét éves vagyok, és nagyjából tizenöt éve élek a fiammal és a családjával. Egy lakónegyedben található a házunk, amelyet Angliában talán kiskertes ikerháznak neveznének. Nem tudom, itt, Mexikóban, hogy hívják, de valószínűleg a „tágas rezidencia parkkal” spanyol megfelelője lehet. Ez azonban egyáltalán nem lenne igaz, a ház nem tágas, hanem szűkös, és nincs semmi olyasmi, ami távolról is emlékeztetne parkra. Viszont tartozik hozzá egy szép hátsó udvar, amelyen én és a két macskám, egy tyúk, a szobalány és két gyermeke meg pár légy és egy agávé osztozunk.

A szobám erre a szép hátsó udvarra néz, ami nagyon kényelmes, mivel nincsen lépcső, amellyel meg kellene küzdenem – csak kinyitom az ajtót, és már élvezem is a csillagok látványát vagy a kora reggeli napfényt – a napfény egyetlen megnyilvánulását, amit el tudok viselni. A szobalány, Rosina komor természetű indián nő, és úgy tűnik, általában véve idegenkedik az emberiség többi képviselőjétől. Szerintem engem nem sorol az ember kategóriába, mert kapcsolatunk szinte már barátinak mondható. Az agávé, a legyek és én magam is a hátsó udvar alkotóelemei vagyunk, a tájkép részei, és ekként elfogad bennünket. A macskák már más kérdés. Viselkedésük Rosinát, aktuális vérmérsékletétől függően, örömmámorba vagy dührohamba kergeti. A macskákkal beszélget, a gyerekeivel viszont egyáltalán nem, bár, azt hiszem, a maga módján szereti őket.

Mindig is képtelen voltam megérteni ezt az országot, és már igazán kezdek attól tartani, hogy soha nem kerülök el innen, vissza északra. De nem adhatom fel a reményt, történhetnek még csodák, ahogy nagyon gyakran történnek is. Ötven év, amely általában több, mint egy emberélet fele, túl hosszú idő ahhoz, hogy azt véletlenül máshol töltse az ember; ezt az ötven évet én átmeneti korszakként éltem meg, amelyben ott ragadtam valahol, ahol eleve nem is akartam lenni. Az elmúlt negyvenöt évben állandóan el akartam menni, aztán valahogy soha nem sikerült; talán valami bűbáj láncol ehhez az országhoz. Egyszer talán rájövök majd, miért maradtam itt ilyen sokáig, miközben sokkal szívesebben nézegetnék rénszarvasokat a havon, cseresznyefákat, réteket, hallgatnám a rigó énekét. Nem feltétlenül Anglia vágyaim tárgya. Nem oda szeretnék visszaköltözni, bár meg kell majd látogatnom anyámat Londonban. Eléggé megöregedett, de kiváló egészségnek örvend. Száztíz év nem olyan nagy kor, legalábbis bibliai szempontból. Margrave, anyám komornyikja, aki időnként a Buckingham-palotát ábrázoló képeslapokat küldözget nekem, legutóbb azt írta róla, hogy még mindig virgonckodik a tolószékében, bár fogalmam sincs, hogyan virgonckodhat valaki egy tolószékben. Azt is hozzátette, hogy eléggé megvakult, szakálla viszont nincs, amivel bizonyára arra a rólam készült fényképre utalhatott, amelyet tavaly küldtem nekik karácsonyi ajándék gyanánt.

Bizony, van egy kis ritkás, ősz szakállam, amit egyesek visszataszítónak találhatnak. Nekem tetszik. Szerintem elegáns.

Angliában legfeljebb pár hétig maradnék, aztán megvalósítanám végre életem álmát, és elutaznék Lappföldre, hogy kutyák, gyapjas kutyák vonszoljanak egy szánon fel s alá.

Mindez csupán kitérő, és nem szeretném, ha bárki azt hinné, hogy az elmém folyton így elkalandozik, mert elkalandozik ugyan, de csak olyan messzire, amennyire hagyom.

Szóval, a fiaméknál, Galahadéknél élek, többnyire a hátsó udvarban.

Galahadnek elég kiterjedt családja van, és nem igazán veti fel a pénz. Abból az alacsony bérből él, amelyet a brit konzulátusok alkalmazottainak fizetnek, tehát mindazoknak, akik nem nagykövetek. (Utóbbiakkal, ha jól tudom, sokkal bőkezűbben bánik a kormány.) Galahad egy cementgyár igazgatójának a lányát vette feleségül, a neve Muriel, és mindkét szülője angol. Öt gyermekük van, akik közül a legfiatalabb még mindig itt él velünk. Robertnek hívják, huszonöt éves és még nőtlen. Robert nem valami kedves ember, és már gyerekkorában is komiszul bánt a macskákkal. Emellett motorral közlekedik, ráadásul a televíziót is ő hozta a házba. Attól kezdve ritkultak meg csak igazán a látogatásaim lakóhelyünk elülső régióiban. Mostanában, ha szabad így fogalmaznom, inkább csak kísérteni járok arrafelé. Ez a változás valószínűleg némi megkönnyebbülést hozott a család többi tagjának, mivel az utóbbi időben az asztali szokásaimat egyre kevésbé lehetett szalonképesnek nevezni. A kor előrehaladtával az ember egyre érzéketlenebbé válik mások egyéni gusztusára; negyvenévesen például kétszer is meggondoltam volna, hogy narancsot egyek egy zsúfolt villamoson vagy buszon, ma meg már nemcsak narancsot majszolnék minden tétovázás nélkül, hanem pironkodás nélkül végigennék egy komplett menüsort bármilyen tömegközlekedési eszközön, aztán leöblíteném egy pohár portóival, amelyet néha különleges kényeztetésként élvezettel kortyolgatok.

Mindezek ellenére hasznossá teszem magam, és segítek a konyhában, amely rögtön a szobám mellett helyezkedik el. Zöldséget pucolok, etetem a tyúkot, és ahogy már említettem, olyan zabolátlanságokra vetemedem, hogy csütörtökönként kisöpröm a szobámat. Egyáltalán nem okozok gondot, és senki segítségére nincs szükségem ahhoz, hogy tisztán tartsam magam.

Minden hét hoz egy kis örömöt. Éjszakánként szép időben az ég, a csillagok, a Hold az aktuális fázisában. Hétfőnként, ha enyhe az idő, lesétálok két utcát, és meglátogatom Carmella barátnőmet. Egy aprócska házban él az unokahúgával, aki, bár spanyol, egy svéd teázóban cukrász. Carmella roppant kellemes és intellektuális életet él. Elegáns lornyonnal olvassa a könyveket, és közben szinte sohasem motyog magában, mint én. Ügyesen köt pulóvereket is, de igazi szenvedélye a levélírás. A világ minden tájára üzenget olyan embereknek, akikkel még sohasem találkozott, és ezeket a leveleket mindenféle romantikus neveken szignálja – de soha nem a sajátjával. Carmella megveti a névtelen leveleket, persze nem is lennének túl praktikusak, hiszen ki tudna válaszolni egy olyan levélre, amelyiknek ismeretlen a feladója? Az ő csodálatos, finom kézírású levelei mennyei útvonalon, légipostával röppennek tova. Még soha egyetlen választ sem kapott. Ez az, ami igazán érthetetlen az emberiségben: soha senkinek sincs ideje semmire.

Nos, egy szép hétfő reggelen elmentem a szokásos vizitációmra Carmellához, aki már a küszöbön várt rám. Rögtön láttam rajta, mennyire izgatott, mert elfelejtette felvenni a parókáját. Carmella kopasz. Hétköznapi okok miatt biztosan ki nem tenné a lábát az utcára a parókája nélkül, mivel eléggé hiú; vörös parókájával egyfajta királynői emlékművet állít rég kihullott hajának, amely, ha jól emlékszem, szinte pontosan ugyanolyan vörös volt, mint most a parókája. Ezen a hétfői reggelen azonban hiányzott a fejéről a megszokott hajkorona, viszont izgatottan motyogott magában, ami egyáltalán nem volt a szokása. Hoztam neki egy tojást, a tyúk aznap reggeli termését, de amikor megragadta a karomat, elejtettem. Kár, mert a tojásnak így annyi lett.

– Már nagyon vártalak, Marian, húsz percet késtél – mondta, tudomást sem véve a tojás végzetéről. – Egy nap majd elfelejtesz jönni. – Távoli nyekergés volt csupán a hangja, de többé-kevésbé ezt mondhatta; természetesen alig hallottam belőle valamit. Behúzott a házba, és többszöri próbálkozás után megértette velem, hogy meg akar ajándékozni.

– Ajándék, ajándék, ajándék!

Nos, Carmella már nem egyszer meglepett valamivel, leginkább kötöttáruval vagy valami ehetővel, de ennyire izgatottnak még soha nem láttam. Amikor kicsomagolta a hallókürtöt, teljesen tanácstalanul nézegettem, hogy ezt most eszik-e, vagy isszák. Talán valami falidísz? Mindenféle bonyolult mutogatás után végül a fülemhez tette, és amit eddig távoli nyekergésként hallottam, az hirtelen, mint egy dühödt bika bömbölése, dübörgött a fejemben.

– Hallasz, Marian?

Naná, hogy hallottam. Rémületes volt.

– Hallasz, Marian?

Némán bólintottam. Ez az ijesztő hangorkán borzalmasabb volt, mint Robert motorbiciklije.

– Ez a pompás hallókürt meg fogja változtatni az életedet.

Végtére megszólaltam:

– Az ég szerelmére, ne üvölts már ennyire, teljesen felzaklatsz!

– Ez egy csoda! – mondta Carmella még mindig izgatottan, majd halkabban hozzátette: – Meg fog változni az életed.

Mindketten leültünk, és elszopogattunk egy ibolya ízű pasztillát – Carmella azért szereti ezeket annyira, mert illatossá teszik a leheletet. Nehéz hozzászokni meglehetősen borzalmas ízükhöz, de Carmella iránt érzett szeretetem okán majdhogynem kedvelem őket. Eközben végigvettük a hallókürt kínálta forradalmi lehetőségeket.

– Nem ám csak gyönyörű muzsika hallgatására meg intelligens beszélgetésekhez használhatod! Azt is kihallgathatod, miket beszél rólad a családod a hátad mögött, és azon biztos jókat fogsz szórakozni. – Carmella elszopogatta a pasztilláját, és rágyújtott egy különleges alkalmakra tartogatott rövid, fekete szivarra. – A hallókürt létét természetesen a legnagyobb titokban kell tartanod, mert mi van, ha elkobozzák tőled, hogy még véletlenül se tudhasd meg, miről beszélnek!

– Miért akarnának bármit is eltitkolni előlem? – kérdeztem, és közben eszembe jutott Carmella színpadias dolgok iránt érzett csillapíthatatlan szenvedélye. – Nem okozok nekik gondot, és szinte alig találkoznak velem.

– Sosem lehet azt tudni – mondta Carmella. – Hetven év alatt és hét év felett senki sem megbízható, hacsak nem macskákról van szó. Az ember nem lehet túl óvatos. Emellett arról se feledkezz meg, hogy milyen mókás úgy kihallgatni mások beszélgetését, hogy azt hiszik, nem hallod!

– Aligha kerülhető el, hogy meglássák – adtam hangot kétségeimnek. – Szerintem ez egy bivaly szarvából készült, és a bivalyok hatalmas állatok.

– A világért se hagyd, hogy meglássák, ahogy használod! El kell bújnod valahova, és úgy kihallgatni őket.

Erre nem is gondoltam, és bizony ez valóban végtelen lehetőségekkel kecsegtetett.

– Hát, Carmella, szerintem ez nagyon kedves ajándék volt tőled, és ezek a gyöngyház virágminták valóban nagyon szépek. Jakab-korinak tűnnek.

– A legutóbbi levelemet is meghallgathatod, szándékosan nem adtam még postára, meg akartam várni, hogy felolvashassam neked. Amióta elloptam a párizsi telefonkönyvet a konzulátusról, teljesen megtáltosodtam. Fogalmad sincs, milyen szép nevek vannak Párizsban. Ezt a levelet Monsieur Belvedere Oise Noisis-nak címeztem, aki Párizs második kerületében, a rue de la Rechte Poutine-en lakik. Ennél hangzatosabbat ki sem lehetne találni. Elég törékeny, idős, még mindig elegáns úriembernek képzelem, aki szenvedélyes gombagyűjtő. Az egzotikus fajokra szakosodott, és egy empire stílusú szekrényben termeszti őket. Hímzett mellényt visel, és lila bőrönddel utazik.

– Tudod, Carmella, páran talán még válaszolnának is, ha nem erőltetnéd rá a képzeleted olyasvalakikre, akiket még sohasem láttál. A Monsieur Belvedere Oise Noisis kétségkívül nagyon szép név, de tegyük fel, hogy kövér, és fonott kosarakat gyűjt. Tegyük fel, hogy soha nem utazik, tehát nincs bőröndje, vagy tegyük fel, hogy szimplán csak egy fiatalember, aki állandóan a tenger után vágyakozik. Azt hiszem, realistábbnak kellene lenned.

– Néha annyira negatívan gondolkozol, Marian! Bár tudom, hogy a jószándék vezérel, de ez még nem ok arra, hogy szegény Monsieur Belvedere Oise Noisis olyan piszlicsáré dologgal foglalkozzon, mint a fonott kosarak gyűjtése. Ő törékeny, de rettenthetetlen, és szándékomban áll elküldeni neki egy adag gombaspórát, hogy keresztezhesse azzal a fajtával, amit a Himalájából küldetett magának.

Ehhez nem tudtam mit hozzáfűzni, így Carmella felolvasta a levelet. Egy híres félkarú perui alpinistának adta ki magát, akinek, miközben egy szakadék szélén rekedt grizzlybocs életét próbálta megmenteni, az anyamedve tőből kitépte az egyik karját. A továbbiakban mindenféle információt szolgáltatott a magashegyi gombafajtákról, és felajánlotta, hogy mintákat is küld. Olybá tűnt, Carmella túl sok mindent vett készpénznek a fantazmagóriáiból.

Már majdnem ebédidő volt, amikor hazaindultam. Nagyon lassan sétáltam, hogy takarékoskodjak az erőmmel, titokzatos csomagomat pedig a kendőm alá rejtettem. Ekkorra már annyira felvillanyozódtam, hogy szinte teljesen kiment a fejemből, paradicsomleves lesz ebédre, pedig mindig is nagyon szerettem a konzerv paradicsomlevest, és nálunk elég ritkán szokott sor kerülni rá.

Enyhe feldobódottságomban az az ötletem támadt, hogy a szokásos hátsó ajtó helyett a bejárati ajtón sétálok be. Halványan az is eszembe jutott, hogy ellopok egy-két csokoládét Muriel készletéből, amelyet a könyvespolc mögött rejteget. Muriel nagyon zsugori, ha édességről van szó; ha nagylelkűbb lenne, talán nem lenne ennyire kövér. Tudtam, hogy épp elment a belvárosba, hogy védőhuzatot vegyen, és elrejtse velük a karosszékeken lévő zsírfoltokat. Én magam ki nem állhatom a védőhuzatokat, inkább a lemosható fonott székekre esküszöm, azok még koszosan sem annyira lehangolók, mint a piszkos szövet. Sajnos a társalgóban épp Robert koktélozott két barátjával. Mindannyian megbámultak, majd gyorsan félrenéztek, amikor elkezdtem nekik magyarázni, hogy csak a szokásos hétfői sétámról tértem haza. A beszédem minősége azonban már nem olyan, mint régen, amikor még megvoltak a fogaim, így alighogy belekezdtem a monológomba, Robert durván karon ragadott, és kipenderített a konyhába vezető folyosóra. Nyilvánvalóan dühös volt. Ahogy Carmella mondja, hetven év alatt és hét év felett senki sem megbízható.

Szokás szerint a konyhában ebédeltem, majd a szobámban megfésültem a macskákat, Marmeent és Tchatchát. Mindennap megfésülöm őket, hogy szép fényes maradjon dús bundájuk, meg azért is, hogy a fésűről leszedett szőrszálakat félretegyem Carmellának, aki megígérte, ha elegendő összegyűlik, mellényt köt belőlük. Mostanra már két kis befőttesüveget is megtöltöttem finom, puha macskaszőrrel. Ez egyszerre szórakoztató és gazdaságos módja annak, hogy mire megjön a tél, legyen elég meleg ruhánk. Carmella szerint hideg időben a kötött mellény a legpraktikusabb ruhadarab. Négy éve kezdtem töltögetni az első befőttesüveget, így el fog tartani még egy darabig, mire elegendő macskagyapjú összegyűlik. Én ugyan egy kis lámagyapjút is belekevernék, de Carmella szerint az csalás. Rosina unokatestvére egyszer egy egyszerű indián rokkát hozott nekem ajándékba. Kipróbáltam a pamuthulladékkal, és sikerült is egy vastag hajókötelet készítenem. Mire meglesz az elegendő mennyiségű macskagyapjúm, addigra meg kell tanulnom finom fonalat fonni. A fonás egész embert kívánó elfoglaltság, és azt kell mondjam, már attól boldog lennék, ha kevesebb vágyódást éreznék általa Észak iránt. Állítólag innen is látni a Sarkcsillagot, ott van valahol a horizont fölött. Én soha nem bírtam megtalálni. Carmellának van egy planiszférája, de nem tudjuk, hogyan kell használni, és alig akad itt olyan ember, akihez efféle ügyekben fordulni lehetne.

Miután gondosan elrejtettem a hallókürtöt, nekiláttam délutáni teendőimnek.

Úgy tűnt, a vörös tyúk újabb tojást fog tojni az ágyamra, Marmeen pedig nem hagyta, hogy kifésüljem a farkát – csak a szokásos. Galahad hirtelen megjelenése a szobámban teljesen váratlanul ért. Legutóbb akkor látogatott meg, amikor felrobbant a víztartály, és akkor is a vízvezeték-szerelővel együtt érkezett. Most ott állt az ajtóban, és nagyon tátogott. Gondolom, épp mondott valamit.

Aztán letett egy üveg portóit a polcomra, még egy kicsit tátogott, majd távozott. Egészen estig Galahad meghökkentő viselkedésén töprengtem. Egyetlen ok sem jutott eszembe, hogy mi végre látogathatott meg. Még csak születésnapom sem volt – nem mintha bármikor is szokott volna születésnapi ajándékot adni; az időjárásból ítélve karácsony sem lehetett. Miért változtatott ily radikálisan a szokásain?

Akkoriban, azt hiszem, eszembe sem jutott baljósan értelmezni a látogatását, csupán meglepett, és felpiszkálta a kíváncsiságomat. Persze, ha én is Carmella éleslátó pszichológiai adottságaival rendelkeznék, talán már akkor elfogott volna az aggodalom. De még ha láttam is volna előre az elkövetkező eseményeket, a várakozáson kívül akkor sem tehettem volna egyebet.

Életem nagy részét hiábavaló várakozással töltöttem. Az utóbbi időben ritkán voltak összefüggő gondolataim, most azonban konkrét cselekvési tervet készítettem, hogy kiderítsem Galahad váratlan kedvességének indítékait. Nem mintha hiányoznának belőle az általános emberi érzelmek, csupán időpocsékolásnak tartja az olyan élettől idegen lények iránti kedvességet, mint amilyen én vagyok. Lehet, hogy igaza van, viszont nekem még az agávé is élőlénynek tűnik, ezért talán én is tarthatok némi igényt létezésem elismerésére.

Miután elérkezett az este, megvártam, míg vacsora után Rosina visszavonul, majd gondosan kicsomagolva a hallókürtöt, elhagytam a szobámat, és elbújtam a nappali és a konyha közötti sötét folyosón. Itt mindig nyitva az ajtó, és innen szépen ki lehet lesni a családi életet. Galahad Muriellel szemben ült, az elektromos kandalló közelében, amelyben még álfahasábok is vannak. Most ki volt kapcsolva, mivel elég jó idő volt. Robert a keskeny kanapén ült, és épp csíkokra tépkedte a reggeli újságot. Az új huzatok kötelességtudóan simultak rá a székekre és a kanapéra. Sötétbézs színűek voltak rojtokkal, gondolom, praktikusak és könnyen moshatók. A családom három tagja épp nagyban vitatkozott valamin.

– Még ha soha többé nem is fog előfordulni, ez akkor is tűrhetetlen – mondta Robert annyira hangosan, hogy beleremegett a hallókürt. – Soha többé nem merem meghívni ide egyetlen barátomat sem.

– Azt hittem, ez már rég eldőlt – mondta Galahad. – Fölöslegesen húzod fel magad, hiszen mindannyian megegyeztünk már abban, hogy sokkal jobb lesz neki egy otthonban.

– Te mindig mindent húsz év késlekedéssel döntesz el – mondta Muriel. – Az anyád már vagy két évtizede csak az agybajt hozza ránk, te pedig annyira tutyimutyi vagy, hogy még mindig itt tartod, egy fedél alatt velünk, csak azért, hogy még véletlenül se sérüljön meg az a kis érzékeny lelked.

– Igazságtalan vagy, Muriel – mondta Galahad elhaló hangon. – Tudod jól, hogy Charles halála előtt nem volt rá pénzünk, hogy intézetbe küldjük.

– A kormányok általában gondoskodnak az idősekről és az elesettekről! – csattant fel Muriel. – Már rég el kellett volna paterolni!

– Nem Angliában vagyunk – mondta Galahad. – Az itteni intézetek nem alkalmasak emberi lények számára.

– A nagymama – mondta Robert – aligha sorolható az emberi lények közé. Csak egy nyáladzó, rothadásnak indult tetem.

– Robert – mondta minden meggyőződés nélkül Galahad –, de most tényleg, Robert.

– Hát, nekem most lett elegem – mondta Robert. – Meghívok ide pár embert egy kis beszélgetésre meg italra, erre fényes nappal besétál közénk Glamis szörnyetege{1}, és elkezd nekünk makogni valamit. Ki kellett dobnom. Persze csak finoman.

– Arról se feledkezz meg, Galahad – tette hozzá Muriel –, hogy az öregek már másra vágynak, mint mi. Anyád is sokkal boldogabb lenne egy intézetben, ahol megfelelő segítséghez és gondoskodáshoz juthatna. Ma már nagyon jól megszervezik az ilyesmit. Azt a helyet is, amelyikről meséltem neked, kint, Santa Brigidában, a Fény Kútja Testvériség működteti. Nagyon hatékonyan és meglehetősen olcsón. Egy neves amerikai gabonapelyhet gyártó cég finanszírozza őket.

– Igen, mondtad már – felelte Galahad, aki úgy tűnt, unja már a témát. – Egyetértek, ígéretes helynek tűnik, és szerintem ott megfelelő gondoskodásban fog részesülni.

– Szóval, mikor visszük? – kérdezte Robert. – A szobáját átalakítanám műhellyé.

– Lassan a testtel! – mondta Galahad. – Még valahogy el is kell neki mondani.

– Elmondani? – lepődött meg Muriel. – Fogalma sincs, hol van, nem hiszem, hogy észrevenné a változást.

– Lehet, hogy észreveszi – mondta Galahad. – Nem tudhatjuk, mennyit ért meg abból, ami körülötte folyik.

– Az anyád – felelte Muriel – szenilis. Minél hamarabb elfogadod ezt, annál jobb lesz neked.

Egy pillanatra elvettem a hallókürtöt a fülemtől, részben azért, mert már fájt a karom. Szenilis? Igen, merem állítani, hogy ebben igazuk volt, de közben meg, mit jelent az, hogy szenilis?

Áttettem a hallókürtöt a másik fülemhez:

– Már rég meg kellett volna halnia – mondta Robert. – Ebben a korban már sokkal jobb, ha halott az ember.

Már az ágyamban, a gyapjú hálóingemben, azon kaptam magam, hogy olyan láztól reszketek, amely mintha nem is engem kínozna. Az első rettenetes, állandóan visszatérő gondolatom az volt: a macskák, mi lesz a macskákkal? Aztán: Carmella, mi lesz Carmellával hétfő reggelenként, mi lesz a vörös tyúkkal? És miért gondolják, hogy tudják, hogy az embernek jobb, ha meghal, honnan tudhatják ezt? És ó, kedves Vénusz (mindig Vénuszhoz imádkozom, oly ragyogó és oly könnyen felismerhető csillag), mi az a „Fény Kútja Testvériség”? Ez rémisztőbbnek hangzik, mint maga a halál. Egy testvériség, amelynek rendíthetetlen tudása van arról, hogy mi kell az embernek ahhoz, hogy jobbá váljon az élete, és vasakarata, hogy jobbá is tegye, akár tetszik, akár nem. Ó, Vénusz, mit tettem, hogy ezt érdemlem? És mi lesz a macskákkal, mi lesz Marmeennel és Tchatchával? Soha nem fog a gyapjukból kardigán készülni, hogy melegítse a csontjaimat, soha nem fogok macskagyapjút hordani, valószínűleg egyenruhát kell majd viselnem; nem lesz többé vörös tyúk, hogy naponta egy tojást tojjon az ágyamra.

E szörnyű látomások és gondolatok gyötörtek, míg végül valami olyasfajta állapotba zuhantam, amely közelebb állt az ájuláshoz, mint az alváshoz.

Természetesen rögtön másnap meglátogattam Carmellát, hogy elújságoljam neki a szörnyű hírt. Elvittem magammal a hallókürtömet is, mivel azt reméltem, tud valami tanácsot adni.

– Vannak idők – mondta Carmella –, amikor tisztánlátó vagyok. Amikor megpillantottam azt a hallókürtöt a bolhapiacon, azt mondtam magamban: „Ez pont jó lenne Mariannak.” Rám tört egy megérzés, és azonnal meg kellett vennem. Marian, ez rettenetes hír, azonnal ki kell eszelnünk egy tervet.

– Mit gondolsz erről a Fény Kútja Testvériségről? – kérdeztem. – Engem teljesen kétségbe ejt.

– A Fény Kútja Testvériség – mondta Carmella elgondolkodva – nyilvánvalóan valami elvetemült banda. Persze nem úgy értem, hogy, mondjuk, az öregasszonyokból készíti a müzlit, hanem valahogy erkölcsileg zűrös. Nagyon szörnyen hangzik ez az egész. Ki kell találnom valamit, hogy megmentselek a Fény Kútja karmai közül. – Úgy tűnt, ettől a gondolattól, a helyzet minden tragikuma ellenére, elámult, és felkuncogott, de közben láttam rajta, hogy azért eléggé feldúlta a hír.

– Szerinted meg fogják majd engedni, hogy magammal vigyem a macskákat?

– A macskákat semmi esetre sem viheted magaddal – jelentette ki Carmella. – Az efféle intézményeknek tilos bármit is szeretniük. Nincs ilyesmire idejük.

– Mit tegyek? – kérdeztem. – Nem szeretnék öngyilkos lenni. Kilencvenkét éves vagyok, és még mindig alig értem az életet.

– Elszökhetnél Lappföldre – javasolta Carmella. – Kössek egy sátrat, hogy ne kelljen majd venned, amikor megérkezel?

– Nincs pénzem, pénz nélkül pedig soha nem jutok el Lappföldre.

– A pénzzel mindig csak a baj van – mondta erre Carmella. – Ha lenne, adnék, és útban Lappföld felé megállhatnánk nyaralni a Riviérán. Kicsit kaszinózhatnánk is.

Szóval, még Carmella sem tudott értékelhető tanáccsal ellátni.

A házak valójában testek. Ahogy a májunkhoz, a csontvázunkhoz, a húsunkhoz és a vérkeringésünkhöz ragaszkodunk, úgy kötődünk a falakhoz, a tetőkhöz és a berendezési tárgyakhoz. Nem vagyok valami szép látvány, nincs is szükségem tükörre ahhoz, hogy erről a tagadhatatlan tényről meggyőződjek. Ennek ellenére minden porcikámmal ragaszkodom ehhez a viharvert vázhoz, mintha magának Vénusznak lenne a fénylő teste. Ez igaz a hátsó udvarra és a kis szobára is, a macskákra, a vörös tyúkra, ezek mind az én testem, a saját lomha vérkeringésem részei. Az elszakadás ezektől a jól ismert és szeretett, igen, szeretett dolgoktól „valóban halál és halál”,{2} ahogy a régi versike is mondja. Nem tehettem semmit a szívembe döfött tű ellen; a belé fűzött vörös cérna volt kicsorgó, öreg vérem. De akkor mi van Lappfölddel és a bozontos kutyacsapattal? Az is eléggé felborítaná a megszokott rendet, de mégis mennyire máshogy hangzik, mint a rozoga vénasszonyok intézete.

– Ha esetleg egy tizedik emeleti szobába zárnának – mondta Carmella szivarra gyújtva –, akkor jól fog jönni, hogy tudsz kötelet fonni, és megszökhetnél. Én odalent várnálak egy géppisztollyal és egy autóval, tudod, egy bérelt autóval, egy-két órára biztos nem annyira drága.

– Honnan szereznél géppisztolyt? – kérdeztem, mert nyugtalanná váltam az ötlettől, hogy Carmella egy ilyen halálos szerkezettel legyen felfegyverkezve. – És hogyan működik? Hiszen még a planiszférát sem sikerült megfejtenünk. Feltételezem, egy géppisztoly sokkal bonyolultabb szerkezet.

– A gépfegyverek – jelentette ki magabiztosan Carmella – maguk a megtestesült egyszerűség. Megtöltöd őket egy csomó tölténnyel, és megnyomod a ravaszt. Nincs szükség szellemi befektetésre, és nem kell ténylegesen eltalálni valamit. Már a hangjuk is mély benyomást gyakorol az emberekre, akik eleve azt feltételezik, hogy veszélyes vagy, mivel egy géppisztoly van a kezedben.

– Mert lehet, hogy tényleg veszélyes vagy – válaszoltam riadtan. – Mi van, ha véletlenül engem találsz el?

– Csak a legnagyobb szükség esetén nyomnám meg a ravaszt. Mert mi van, ha ránk uszítanának egy falka rendőrkutyát? Ebben az esetben kénytelen lennék lőni. De egy komplett kutyafalka jókora célpont, negyven kutyát három méter távolságból szerintem nem lehet valami nagy ügy eltalálni. És egy acsargó rendőrkutyától mindig meg tudnálak különböztetni.

Carmella érvelése egyáltalán nem nyugtatott meg.

– De tegyük fel, hogy csak egyetlenegy rendőrkutya kergetne engem körbe-körbe. Ebben az esetben meglehet, mégiscsak engem találnál el.

– Te – mondta Carmella a levegőbe szúrva a szivarjával – akkor még bőven tíz emelet magasságban himbálóznál a kötélen. A kopók engem támadnának meg, nem téged.

– Rendben – mondtam, még mindig nem teljesen meggyőzve –, miután elhagytuk a döglött kutyákkal zsúfolt börtönudvart, mert gondolom, mindez a börtönudvaron történne, magas falakkal, szögesdróttal, mit csinálnánk akkor, hová indulnánk?

– Csatlakoznánk egy bandához valami drága tengerparti üdülőhelyen, és lehallgatnánk a bukmékereket, hogy még azelőtt megtudjuk, ki lett a lóverseny győztese, mielőtt lezárnák a fogadásokat.

Carmella elkalandozott. Megpróbáltam visszaterelni a figyelmét beszélgetésünk témájára.

– Mintha az előbb azt mondtad volna, hogy nem lehetnek állatok az intézményekben. Negyven rendőrkutya azért csak állatnak számít.

– A rendőrkutyák valójában nem állatok. Mármint nem a szó szoros értelmében. A rendőrkutyák elkorcsosult lények, mindenféle állati mentalitás nélkül. Ha a rendőrök nem emberek, akkor a rendőrkutyák hogyan lehetnének állatok?

Erre már nem tudtam mit válaszolni. Carmellának ügyvédnek kellett volna mennie, annyira jól értett a bonyolult vitákhoz.

– Így azt is mondhatnád, hogy a juhászkutyák elkorcsosult birkák – válaszoltam végül. – Ha azonban ennyi kutyát tartanak egy intézetben, akkor nem értem, mit számítana még egy-két macska.

– Gondolj a macskákra, akik állandó rettegésben élnének negyven vicsorgó rendőrkutya között.

Carmella összeráncolt homlokkal bámult maga elé.

– Az idegrendszerük egyszerűen felmondaná a szolgálatot.

Természetesen igaza volt, mint mindig.

Hazafelé vánszorogva továbbra is teljesen össze voltam törve a kétségbeeséstől. Mennyire hiányozni fog Carmella és az ő bátorító tanácsai, a fekete szivarok, az ibolyaízű pasztillák. Egy intézetben valószínűleg vitaminokkal tömnének. Vitaminok és rendőrkutyák, szürke falak, géppisztolyok. Nem tudtam összeszedetten gondolkodni, az egész helyzet borzalma egyfajta kusza zűrzavarként kavargott a fejemben, amely végül úgy meg is fájdult, mintha tüskés hínárral tömték volna tele.

Inkább a megszokás ereje, mint a saját képességeim vittek haza, és ültettek le a hátsó udvaron. Különös módon Angliába kerültem, és vasárnap délután volt. Egy könyvvel ültem egy kőpadon egy lila bokor alatt. A szomszédos rozmaringbokor illata eltelítette a levegőt. A közelben teniszeztek, jól hallottam az ütők és labdák csattogását. A Holland Parkban voltam, de vajon miért holland? A rózsák, a geometrikus virágágyások miatt? Vagy talán azért, mert süllyesztett? Megszólaltak a templom harangjai, ez a protestáns templom, uzsonnáztunk már? (Uborkás szendvicsek, pogácsa és száraz sütemény.) Igen, már biztosan megvolt az ötórai tea.

Hosszú, sötét hajam puha, mint a macskabunda, gyönyörű vagyok. Ez eléggé megdöbbent, most jöttem rá, hogy szép vagyok, és hogy ezzel kezdenem kellene valamit. De mit? A szépség éppannyira felelősség, mint bármi más, a szép nők különleges életet élnek, mint a miniszterelnökök, de én nem ezt akarom igazán, kell hogy legyen valami más... A könyv. Igen, igen, már látom, Hans Christian Andersen meséi, a Hókirálynő.

A Hókirálynő, Lappföld. A kis Kay a szorzótáblát gyakorolja a jeges kastélyban.

Most látom, hogy én is kaptam egy matematikai feladványt, amelyet nem tudok megoldani, pedig mintha már sok-sok éve próbálnám. Valójában nem is vagyok Angliában, ebben az illatos kertben, bár most nem tűnik el, mint ahogy eddig szinte mindig, mindez csupán az én képzeletem játéka, és mindjárt eltűnik, aztán mégsem. Nagyon veszélyes, hogy ennyire erősnek és boldognak érzem magam, valami szörnyűség fog történni, gyorsan meg kell találnom a megoldást.

Minden, amit szeretek, szét fog esni, és nem tehetek ellene semmit, hacsak nem tudom megoldani a Hókirálynő feladványát. Ő Észak szfinxe, recsegő fehér bundával és gyémántkarmokkal, mosolya megdermedt, könnyei pedig jégesőként záporoznak a lába elé rajzolt különös ábrákra. Valahol, valamikor elárultam a Hókirálynőt, ez most már szinte egészen biztos.

A fehér flanelinges fiatalember azért jött, hogy megkérdezze, akarok-e teniszezni. Hát, nem vagyok igazán jó benne, tudja, ezért inkább könyvet olvasok. Nem, nem valami intellektuális könyvet, csak meséket.

Meséket az ön korában?

Miért ne? Egyébként is, mi az a kor? Valami, amit fel nem foghatsz, szerelmem.

Az erdő most telis-tele vad kökörcsinnel, indulhatunk? Nem, drágám, nem azt mondtam, hogy ökörfing… kökörcsin, vadvirágok, több száz és ezer vadvirág… a földön, a fák alatt, el egészen a pavilonig. Nincs illatuk, de van jelenlétük, mint egy parfümnek, és ugyanannyira mámorítók, egész életemben emlékezni fogok rájuk.

Mész valahová, drágám?

Igen, az erdőbe.

Akkor miért mondod, hogy egész életedben emlékezni fogsz rájuk?

Mert te is ezen emlék része vagy, el fogsz tűnni, a kökörcsinek viszont örökké virágozni fognak.

Drágám, ne filozofálj, nem illik hozzád, ráadásul belevörösödik az orrod.

Mióta rájöttem, hogy igazán szép vagyok, nem érdekel, hogy piros az orrom, mert közben olyan szép az alakja.

Gyűlöletesen hiú vagy.

Nem, drágám, nem erről van szó. Van egy rémisztő előérzetem, hogy eltűnik ez az állapot, mielőtt kideríthetném, mihez is kezdjek vele. Annyira borzasztóan félek, hogy nincs időm élvezni a hiúságot.

Mániás depressziós vagy, és halálra untatnál, ha nem lennél ennyire szép.

Soha senki nem unatkozna mellettem, túl sok bennem a lélek.

Túl sok, túl sok, de a testedből is van elég, hála az égnek.

Zöld és aranyfényű az erdő, nézd azokat a hatalmas páfrányokat! Azt mondják, a boszorkányok páfránymagokkal varázsolnak. Hermafroditák.

A boszorkányok?

Nem, a páfrányok. Azt a hatalmas kékes fenyőt Kanadából hozták, milliókba került, mekkora ostobaság már Amerikából hozni ide egy fát. Te nem utálod Amerikát?

Nem, miért is utálnám Amerikát, soha nem jártam ott. Rettentően civilizáltak.

Hát én azért utálom Amerikát, mert tudom, hogy ha ember egyszer odakeveredik, soha többé nem tud majd hazajönni, és egész életében sír majd a kökörcsinek után, amelyeket soha többé nem fog viszontlátni.

Talán Amerikát is vadvirágok borítják, valószínűleg leginkább kökörcsinnek.

Én tudom, hogy nem.

Honnan is tudhatnád ezt?

Nem arra a részére gondolok Amerikának. Ott másfajta növények vannak, és por. Por és por. Meg valószínűleg néhány pálmafa és cowboyok, akik fel-alá galoppoznak a teheneiken.

Lovaikon, nem?

Akkor a lovaikon. Mit számítana ez, ha közben annyira emésztene már a honvágy, hogy azt sem vennéd észre, ha csótányokon lovagolnának?

Hát nem kell Amerikába menned, úgyhogy fel a fejjel!

Nem-e? Ki tudja, valami azt súgja nekem, hogy még sokat fogok látni Amerikából, és nagyon szomorú leszek ott, hacsak csoda nem történik.

Csodák, boszorkányok, tündérmesék! Ideje lenne már felnőnöd, drágám!

Lehet, hogy te egyáltalán nem hiszel a varázslatban, de most is, ebben a pillanatban is, valami egészen különös dolog történik veled. A fejed teljesen feloldódott a levegőben, és átsejlenek a hasadon a rododendronok. Nem arról van szó, hogy meghaltál, vagy valami hasonlóan tragikus dolog történt volna veled, egyszerűen csak lassacskán elhalványulsz, és még a nevedre sem emlékszem. A fehér flanelinged sokkal jobban megmaradt bennem, mint te magad. Mindenre emlékszem, amit akkoriban a fehér flanelingjeiddel kapcsolatban éreztem, de hogy ki viselte őket, fogalmam sincs.