Alice Feeney: His & Hers

Copyright © Diggi Books Ltd, 2020

Hungarian translation © Illés Róbert, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alice Feeney: His & Hers

HQ, An imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, London, 2020

Fordította: Illés Róbert

ISBN: 978 963 598 532 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Terdik Benjámin

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bakay Dóra

Korrektor: Boncz Éva, Takács Zsolt

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Nekik

NEM VOLT SZERELEM ELSŐ LÁTÁSRA.

Most már beismerhetem. De végül nagyon megszerettem. Sosem gondoltam volna, hogy lehet ennyire szeretni egy másik embert. Sokkal fontosabb lett számomra, mint saját magam. Ezért tettem. Ezért kellett megtennem. Azt akarom, hogy ezt mindenki tudja, amikor kiderül, mit tettem. Ha kiderül. Akkor talán megértik, hogy érte tettem.

Nem ugyanaz egyedül lenni és egyedül érezni magunkat, úgy is hiányozhat valaki, ha éppen vele vagyunk. Sokan megfordultak az életemben: családtagok, barátok, kollégák, szeretők. Az ember szociális hálójának szokásos szereplői – de nekem mindig volt egy olyan érzésem, hogy az enyém valahogy mégsem stimmel. Soha egyetlen emberrel sem sikerült olyan kapcsolatot kialakítanom, amelyet valóságosnak éreztem volna. Sokkal inkább elszalasztott kapcsolódási lehetőségek sorozataként éltem meg őket.

Lehet, hogy felismerik az arcomat, talán még a nevemet is tudják, de sosem fogják megismerni az igazi énemet. Azt senki sem ismeri. Mindig is féltve őriztem a valódi gondolataimat és érzéseimet, senkivel sem osztottam meg őket. Mert képtelen vagyok rá. Csak saját magam előtt tudok önmagam lenni. Néha azt gondolom, hogy a siker titka az alkalmazkodóképesség. Az élet ritkán marad változatlan, nekem pedig gyakran újra fel kellett találnom magam, hogy tartani tudjam a lépést. Megtanultam megváltoztatni a külsőmet, az életemet… még a hangomat is.

Azt is megtanultam, hogyan illeszkedjek be, de az állandó igyekezet már nemcsak kényelmetlen, hanem fájdalmas is. Mert valójában: Nem. Illek. Sehova. Visszahajtogatom magamban a recés éleket, és elsimítom a legnyilvánvalóbb különbségeket, de nem vagyok olyan, mint ti. Több mint hétmilliárd ember él a bolygón, valahogy mégis sikerült egész életemben magányosnak lennem.

Lassan elvesztem az eszem, és nem először, de az épelméjűség hol jön, hol megy. Azt mondják majd rám, hogy bekattantam, ledobta az agyam a láncot, elgurult a gyógyszerem. De amikor eljött az idő, vitán felül az volt a helyes, amit tettem. Jól éreztem magam utána. Megtettem volna újra.

Minden történetnek legalább két oldala van.

A tiéd és az enyém.

A miénk és az övék.

A férfié és a nőé.

Ami azt jelenti, hogy valaki mindig hazudik.

Az elég gyakran ismételt hazugságok idővel igaznak tűnnek, és néha mindnyájan hallunk egy hangot a fejünkben, ami olyan sokkoló dolgot állít, hogy inkább úgy teszünk, mintha nem is a miénk lenne. Pontosan tudom, mit hallottam aznap éjjel, mialatt az állomáson vártam, hogy még egyszer, utoljára hazatérjen. Eleinte ugyanolyan hangja volt, mint bármely más vonatnak a távolban. Behunytam a szemem, mintha zenét hallgatnék, a sínen zakatoló vagonok ütemes muzsikáját, ami egyre hangosabb és hangosabb lett:

Kitt-katt. Kitt-katt. Kitt-katt.

De aztán fokozatosan megváltozott a hang, szavakká formálódott a fejemben, és ugyanazt ismételgette újra meg újra, amíg már nem tudtam nem meghallani:

Öld meg mind. Öld meg mind. Öld meg mind.

A nő

Anna Andrews

Hétfő, 06:00

MINDIG A HÉTFŐ VOLT A KEDVENC napom.

Esély az újrakezdésre.

Egy majdnem tiszta lap, amelyről a saját múltbéli hibáid szinte teljesen – de azért nem véglegesen – le vannak törölve.

Tudom, hogy népszerűtlen nézet szeretni a hét első napját, de tele vagyok effélékkel. Kissé másképp látom a világot. Aki úgy nőtt fel, hogy olcsó helyekre kapott jegyet az élettől, könnyen belát a színpadon táncoló bábok mögé. Miután láttam, hogy ki mozgatja a szálakat, már nehéz volt élveznem az előadást. Most már megengedhetem magamnak, hogy oda üljek, ahová tetszik, bármilyen nézőpontot választhatok, de a díszes színházi páholyok csak arra jók, hogy lenézzünk másokat. Én sosem teszek ilyet. Azért, mert nem nézek hátra, még nem felejtettem el, honnan jöttem. Keményen megdolgoztam a jegyemért, és az olcsó székek továbbra is megfelelnek nekem.

Reggelente nem sok időt töltök készülődéssel – nincs értelme sminkelnem, hogy aztán valaki letörölje és újrakezdje, amikor beérek a munkahelyemre –, és reggelizni sem szoktam. Nem eszem sokat, de szeretek másoknak főzni. Született etető vagyok.

Kimegyek a konyhába a műanyag sütisdobozért, amelyet teleraktam házi süteménnyel a csapatnak. Alig emlékszem rá, hogy elkészítettem. Későre járt már, és túl voltam a harmadik pohár száraz fehéren. A vörösbort jobban szeretem, de árulkodó folt marad utána az ajkamon, ezért azt hétvégére tartogatom. Kinyitom a hűtőt, és észreveszem, hogy maradt még az esti borból, ezért kiiszom az üvegből az utolsó kortyokat, majd magammal viszem, amikor elindulok. Hétfőn viszik el a szemetet is. A kukában meglepően sok hulladék van ahhoz képest, hogy egyedül élek. Főként üvegek.

Szeretek gyalog menni a munkába. Az utcák szinte üresek ebben a napszakban, amiben van valami megnyugtató. Átsétálok a Waterloo Bridge-en, majd a Sohón keresztülvágva az Oxford Circus felé tartok, miközben a Today műsorát hallgatom. Jobban szeretek zenét hallgatni, egy kis Ludovicót vagy esetleg Taylor Swiftet, attól függően, milyen a hangulatom – a személyiségemnek két nagyon különböző oldala van –, de ehelyett inkább elszenvedem az émelyítően lágy középosztálybeli brit hanghordozást, amint elmondják, amit szerintük tudnom kellene. Még mindig idegennek hat a hangjuk, pedig mintha a sajátomat hallanám. De én nem beszéltem mindig így. Majdnem két éve vezetem a BBC Hírek egy órakor című műsorát, de még mindig szélhámosnak érzem magam.

Megállok a behorpadt kartondoboz mellett, amely mostanában nyugtalanít. Látom a tetején kikandikáló szőke tincset, ezért tudom, hogy még itt van. Fogalmam sincs, ki ez a nő, csak azt tudom, hogy akár én is lehetnék a helyében, ha máshogy alakult volna az életem. Tizenhat évesen jöttem el otthonról, mert úgy éreztem, azt kell tennem. Amit most tenni készülök, azt nem kedvességből csinálom, hanem inkább az eltájolódott erkölcsi iránytűmre hallgatva. Akárcsak tavaly karácsonykor, amikor önkéntesként segítettem az ingyenkonyhán. Ritkán érdemeljük meg azt az életet, ami jut nekünk. De megfizetünk érte, ahogy tudunk – pénzzel, bűntudattal, megbánással.

Kinyitom a műanyag sütisdobozt, és lerakok egy gondosan elkészített muffint a járdára, a kartonlap és a fal közé, hogy észrevegye, amikor felébred. Aztán eszembe jut, hogy talán nem szereti a csokibevonatot – vagy lehet, hogy cukorbeteg –, ezért kiveszek a tárcámból egy húszfontos bankjegyet, és a sütemény alá csúsztatom. Nem érdekel, ha alkoholra költi a pénzem, én is azt teszem.

A Radio 4 továbbra is irritál, ezért kikapcsolom a fülemben a legújabb politikai hazugságokat. Begyakorolt tisztességtelenségük nem rímel a valódi emberek valódi problémáira. Nem mintha ezt valaha is kimondanám, teszem azt, egy élő interjúban. Azért fizetnek, hogy pártatlan legyek, függetlenül attól, mit gondolok.

Talán én is hazug vagyok. Azért választottam ezt a karriert, mert el akartam mondani az igazságot. El akartam mondani a legfontosabb sztorikat, amelyekről az embereknek tudniuk kell. Azokat a sztorikat, amelyek reményeim szerint megváltoztatják és jobb hellyé teszik a világot. De naiv voltam. A médiában dolgozók manapság nagyobb hatalommal rendelkeznek, mint a politikusok, de mi értelme elmondani az igazat a világról, amikor saját magammal sem tudok őszinte lenni: ki vagyok, honnan jöttem, mit tettem.

Félresöpröm a gondolatokat, mint mindig. Titkos rekeszbe zárom őket az agyam legsötétebb zugában, és bízom benne, hogy egyhamar nem bukkannak elő újra.

Megteszem az utolsó néhány métert a Broadcasting House-hoz, azután a táskámba nyúlok, hogy előkeressem állandóan bújócskázó belépőkártyámat. Ujjaim egy kis doboz mentolos cukorkára akadnak helyette. Tiltakozva zörög, amikor kinyitom, és a számba dobok egy fehér háromszöget, mintha csak gyógyszer lenne. Nem lenne szerencsés, ha a reggeli mítingen megéreznék a bort a leheletemen. Megtalálom a kártyámat, és belépek az üveg forgóajtón. Érzem a felém forduló szempárokat. Helyes. Elég jól tudom alakítani önmagamnak azt a verzióját, amilyennek az emberek szerintem látni akarnak – legalábbis kifelé.

Mindenkit névről ismerek, még a padlót sepregető takarítót is. Semmibe sem kerül kedvesnek lenni, és a pia ellenére nagyon jó a memóriám. Miután túljutottam a biztonsági ellenőrzésen – ami kissé alaposabb, mint régen volt, köszönhetően a világnak, amit teremtettünk magunknak –, lenézek a hírszerkesztőségre, és azonnal otthon érzem magam. A BBC épületének alagsorában elhelyezkedő, de minden emeletről látható hírszerkesztőség egy fényesen kivilágított, piros-fehér színű, nyitott terű labirintusra emlékeztet. Szinte minden létező felületet monitorok és szorosan egymás mellé zsúfolt asztalok foglalnak el, és mindegyik mögött újságírók eklektikus csapata ül.

Ezek az emberek nem csak a kollégáim, olyanok nekem, mint egy diszfunkcionális pótcsalád. Közel járok a negyvenhez, de nincs senkim. Se gyerekem, se férjem. Már nincs. Majdnem húsz éve dolgozom itt, és – szemben azokkal, akik baráti vagy családi összeköttetésekkel rendelkeznek – a legalján kezdtem. Tettem néhány kitérőt az úton, és a sikerhez vezető lépcsőfokok néha elég csúszósak voltak, de végül eljutottam oda, ahová akartam.

Az élet sok kérdésére a türelem a válasz.

Jókor voltam jó helyen, amikor a műsor előző házigazdája távozott. Egy hónappal a kitűzött időpont és öt perccel az ebédidőben esedékes adás előtt megindult nála a szülés. Elfolyt a magzatvize, és én lettem a szerencsés beugró. Jómagam is nem sokkal korábban tértem vissza a szülési szabadságról – a tervezettnél korábban –, és én voltam az egyetlen tudósító a hírszerkesztőségben, aki rendelkezett műsorvezetői tapasztalattal. Mindegyiket túlórában és éjszaka szereztem – olyan műszakokat vállaltam, amelyeket senki más nem akart –, olyan kétségbeesetten vágytam a lehetőségre, ami lendítene a karrieremen. Egy hírműsor vezetése főműsoridőben maga volt a beteljesült álom.

Aznap nem volt idő fodrászhoz és sminkeshez menni. Sietve bevittek a stúdióba, és megtették, amit lehetett: gyorsan bepúderezték az arcomat, miközben rám szerelték a mikrofont. A súgógépről olvasva gyakoroltam a főcímeket, a rendező pedig higgadt és kedves volt a fülesemben. Megnyugtatott a hangja. Nem sokra emlékszem abból az első félórás műsorból, az utána kapott gratulációkra azonban annál jobban. Hírszerkesztőségi senkiből műsorvezető lettem alig egy óra leforgása alatt.

A főnökömet enyhén hajlott háta mögött Sovány Ellenőrnek hívják. Kicsi ember egy magas férfi testébe zárva. Ráadásul beszédhibás. Képtelen helyesen kiejteni az r-eket, ezért senki nem veszi komolyan a szerkesztőségben. Sosem volt erőssége a beosztás menedzselése, ezért sikeres debütálásom után úgy döntött, hogy arra a hétre rám bízza a műsort. Majd a következőre is. Három hónapos műsorvezetői szerződést kaptam – az addigi szerkesztőségi munkatársi pozícióm helyett –, amit meghosszabbítottak először hat hónapra, majd egészen év végéig, kiegészítve egy tetszetős fizetésemeléssel. A nézettség feljebb kúszott, miután átvettem a műsort, ezért megengedték, hogy maradjak. Az elődöm nem tért vissza. Még otthon volt a babával, amikor újra terhes lett, és azóta sem láttuk. Majdnem két év telt el, és még mindig itt vagyok, a napokban esedékes a legutóbbi szerződésem megújítása.

Elfoglalom a helyem a szerkesztő és a gyártásvezető között, majd letörlöm az asztalomat és a billentyűzetet egy fertőtlenítő kendővel. Nem lehet tudni, ki ült itt éjszaka. A hírszerkesztőség sosem alszik, és sajnálatos módon nem mindenki számára olyan fontos a higiénia, mint nekem. Megnyitom az aktuális műsorrendet, és elmosolyodom. Még mindig jólesik látni a saját nevemet legfölül:

Hírolvasó: Anna Andrews.

Nekiállok, hogy megírjam minden egyes sztori bevezetőjét. A közhiedelemmel ellentétben a hírolvasók nemcsak felolvassák a híreket, hanem írják is őket. Vagy legalábbis én. Persze ebben a szakmában is akadnak dilettánsok. Vannak, akik annyira belebújtak a saját seggükbe, hogy csoda, hogy még le tudnak ülni; a súgógépről olvasásról nem is beszélve. Az emberek elborzadnának, ha megtudnák, egynémely nemzeti kincsnek tartott kedvencük hogyan viselkedik a színfalak mögött. De én nem fogok árulkodni. Az újságírás nevű játékban több a kígyó, mint a létra. Hosszú út vezet a csúcsra, és elég egyetlen rossz lépés, hogy az ember visszacsússzon legalulra. Senki sem lehet hatalmasabb a rendszernél.

A délelőtt ugyanúgy suhan el, mint a többi: folyamatosan változó műsorrend, beszélgetés a helyszíni tudósítókkal, a grafika és a képernyőkép megvitatása a rendezővel. Közben folyamatosan riporterek és gyártásvezetők állnak sorban, hogy szót válthassanak a mellettem ülő szerkesztővel. Többnyire hosszabb időt szeretnének kialkudni a saját anyaguknak vagy riportjuknak.

Mindig, mindenki kicsivel több időt akar.

Nem sírom vissza azokat a napokat: könyörögni azért, hogy képernyőre kerüljek, és bosszankodni, amikor nem sikerül. Egyszerűen nincs idő minden sztorit elmondani.

A csapat többi tagja szokatlanul csendes. Vetek egy gyors pillantást balra, és észreveszem a gyártásvezető képernyőjén a legfrissebb beosztást. Amint meglátja, hogy odanézek, bezárja. A beosztás a vezető hírek utáni legnagyobb stresszforrás a hírszerkesztőségben. Későn készül el, és ritka, hogy jó a fogadtatása; a legnépszerűtlenebb műszakok – késői, hétvégi, éjszakai műsorok – mindig viszályt okoznak. Ezúttal hétfőtől péntekig dolgozom, és hat hónapja nem voltam szabadságon, ezért szerencsétlen kollégáimmal ellentétben nem kell aggódnom a beosztás miatt.

Egy órával a műsorom előtt átmegyek a sminkszobába. Igazi menedék, viszonylag nyugodt és csendes az állandóan zajos hírszerkesztőséghez képest. Gesztenyebarna hajamat bubifrizurába szárítják, az arcomra pedig csúcsminőségű alapozó kerül. Több smink van rajtam, mint az esküvőmön volt. Ahogy ez eszembe jut, egy pillanatra elgondolkodom, és még érzem a bemélyedést az ujjamon, ahol a gyűrűt viseltem.

A műsor nagyjából a terv szerint halad, leszámítva néhány utolsó pillanatban eszközölt változtatást: friss hírek, egy megcsúszva érkezett anyag, egy önálló életre kelt kamera a stúdióban és egy rossz minőségű közvetítés Washingtonból. Kénytelen vagyok belefojtani a szót egy túlbuzgó politikai tudósítóba a Downing Streetről, aki rendszeresen túllépi a számára kijelölt időkeretet. Egyesek túlságosan szeretik hallani a saját hangjukat.

A műsor utáni eligazítás már akkor elkezdődik, amikor én még a díszletben ülök, és várom, hogy elköszönhessek a nézőktől az időjárás-jelentés után. Senki nem akar a feltétlenül szükségesnél tovább maradni, ezért mindig elkezdik nélkülem. Ilyenkor összegyűlnek a tudósítók és a gyártásvezetők, akik a műsoron dolgoztak, de más részlegek képviselői is részt vesznek rajta: belföldi hírek, külföldi hírek, szerkesztőség, grafikusok, és persze a Sovány Ellenőr.

Megállok az asztalomnál, hogy magamhoz vegyem a sütisdobozomat, mielőtt csatlakozom a többiekhez. Alig várom, hogy megosszam a csapattal a legújabb kulináris kreációimat. Egyelőre még senkinek nem árultam el, hogy ma van a születésnapom, de lehet, hogy megteszem.

Elindulok feléjük, átvágva a hírszerkesztőségen, és egy pillanatra megtorpanok, amikor meglátok egy nőt, akit nem ismerek fel. Háttal áll nekem, mellette két kisgyerek, színben harmonizáló ruhában. Észreveszem a kollégáim kezében a muffinokat. Nem házi készítésűek, mint amiket én hoztam, hanem boltban vásárolt, drágának látszó sütemények. Visszafordulok a nő felé, aki osztogatja őket. Élénkvörös hajára, csinos arcát keretező tökéletes frizurájára meredek. Amikor felém fordul és elmosolyodik, az felér egy arculcsapással.

Valaki a kezembe nyom egy pohár meleg proseccót, miközben meglátom a zsúrkocsit az italokkal, amelyeket olyankor szokott rendelni a menedzsment, amikor valaki távozik. Sokszor megesik ebben a szakmában. A Sovány Ellenőr túl hosszúra nőtt körmeivel megkocogtatja a poharát, aztán beszélni kezd. Fura hangzású szavak bukdácsolnak elő morzsás ajkai közül.

– Alig váhtuk, hogy visszatéhj…

Ez az egyetlen mondat, amelyet az agyam képes felfogni. Cat Jonesra meredek, a nőre, akitől átvettem a műsort, ahogy ott áll a gyönyörű kislányaival és a jellegzetes vörös hajával. Émelyegni kezdek.

– …és tehmészetesen nagy köszönettel tahtozunk Annának, amiéht tahtotta a fhontot a távollétedben.

Tekintetek és magasba emelt poharak fordulnak felém. Remegni kezd a kezem, és csak reménykedhetek benne, hogy az arcom képes jobban leplezni az érzéseimet.

– Benne volt a beosztásban, sajnálom, azt hittük, tudsz róla.

A mellettem álló gyártásvezető súgja oda a szavakat, de képtelen vagyok válaszolni.

Utána a Sovány Ellenőr is bocsánatot kér. Az irodájában ül, mialatt én állok, és a kezét bámulja beszéd közben, mintha a szavak, amiket olyan nehezen talál meg, izzadó ujjaira lennének írva. Megköszöni, hogy olyan remekül helyettesítettem az elmúlt…

– Két évben – segítem ki, mert láthatóan fogalma sincs, milyen hosszú idő volt.

Vállat von, mintha semmiség lenne.

– Attól tahtok, ez az ő munkája. Szehződése van. Nem húghatunk ki valakit azéht, meht szül egy gyeheket, sőt még kettőéht sem!

Felnevet.

Én nem.

– Mikor jön vissza? – kérdezem.

Ránc jelenik meg a széles homlokán.

– Holnap. Benne van a beosztásban… – egy ideig habozik, próbál olyan szavakat keresni, amelyekben nincs „r”, de persze hasztalan – …máh egy ideje. Te pedig visszamész tudósítónak, de ne aggódj, továbbha is beugohhatsz majd helyette iskolai szünetekben, kahácsonykoh, húsvétkoh meg hasonló alkalmakkoh. Mindannyian úgy gondoljuk, hogy nagyszehű munkát végeztél. Itt az új szehződésed.

A vakítóan fehér A4-es papírlapokra meredek, amelyek egy arctalan HR-es gondosan megkonstruált mondataival vannak tele. De a tekintetem egyetlen sorra fókuszál:

Tudósító: Anna Andrews.

Amikor kilépek az irodából, ismét meglátom… a helyettesemet. Bár az igazság valószínűleg az, hogy mindig is én voltam az ő helyettese. Szörnyű beismerni, még magamnak is, de ahogy elnézem az én csapatommal csevegő és nevetgélő Cat Jonest a tökéletes frizurájával és a tökéletes gyerekeivel, azt kívánom, bárcsak meghalna.

A férfi

Jack Harper nyomozó főfelügyelő

Kedd, 05:15

A TELEFON BERREGÉSE OLYAN álomból ébreszt, amelyből nem szívesen ébredek fel. Amelyikben nem negyvenes pasas vagyok, aki egy jelzáloggal terhelt házban él, amit nem engedhet meg magának, egy kisgyerekkel, akivel nem tudja tartani a lépést, és egy nővel, aki nem a felesége, de így is halálra szekálja. Egy tökösebb férfi mostanra már összekapta volna magát ahelyett, hogy alvajáróként botladozik keresztül a kölcsönkapott életén.

Hunyorogva a telefonomra pillantok a sötétben, és látom, hogy kedd van. Ráadásul valószínűtlenül korán, ezért megkönnyebbülök, hogy az üzenet a jelek szerint senki mást nem ébresztett fel. Az alvásmegvonásnak rendszerint borzalmas következményei vannak ebben a házban, bár nem nálam – én mindig is éjjeli bagoly voltam. Nem lenne szabad izgalomba jönnöm attól, amit a kijelzőn látok, mégis ez történik. Az igazság az, hogy mióta eljöttem Londonból, a munkám olyan unalmas, mint egy apáca fehérneműs fiókja.

Az itteni Kiemelt Ügyek Osztályának vezetője vagyok, ami izgalmasan hangzik, de Surrey legmélyén vagyunk, ami már nem annyira. Blackdown tipikus angol kisváros két órára a fővárostól, és itt a piti lopások meg egy-egy betörés jelenti a „súlyos” bűncselekményeket. A települést fák rejtik el a külvilág elől. Az öreg erdő nemcsak állandó árnyékot vet Blackdownra – és lakóira –, de mintha a múltba is bezárta volna. Képeslapokra kívánkozó szépségét azonban senki nem vitatja. A régi utak és a keskeny utcák tele vannak zsúpfedeles házakkal, fehér léckerítésekkel, és az itt élő sok idős lakó nagyon is értékeli az átlagosnál alacsonyabb bűnözési rátát. Az a fajta hely, ahová meghalni jön az ember. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer itt fogok kikötni.

A telefonomon megjelenő üzenetet bámulom, és szó szerint beindul a nyálelválasztásom, ahogy újra elolvasom a szavakat:

Ismeretlen női holttestet találtak a blackdowni erdőben az éjjel. A KÜ-t kérjük a helyszínre.

Már maga a gondolat, hogy holttestet találtak itt, tévedésnek tűnik, de tudom, hogy nem az. Tíz perc múlva felöltözve és megkávézva ülök a kocsiban.

A legújabb, használtan vásárolt terepjárómra ráférne egy mosás, és ahogy ez átfut az agyamon, rádöbbenek, hogy rám is. Megszagolom a hónaljamat, és egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy visszamegyek letusolni, de nem akarom vesztegetni az időt, és a bentieket sem szeretném felébreszteni. Utálom, amikor úgy néznek rám. Könnyes szemmel, csalódott tekintettel.

Talán kissé túlbuzgó vagyok abbéli igyekezetemben, hogy mindenki másnál előbb érjek a helyszínre, de nem tehetek róla. Évek óta nem történt itt ehhez fogható esemény, és ettől jó érzés tölt el, tele vagyok optimizmussal és energiával. Ha az ember olyan régóta dolgozik a rendőrségnél, mint én, úgy kezd gondolkodni, mint egy bűnöző, anélkül hogy eggyel is találkozna.

Elfordítom a slusszkulcsot, imádkozom, hogy beinduljon a motor, és közben nem foglalkozom a tükörképemmel a visszapillantóban. A hajam – amely mostanra inkább ősz, mint fekete – összevissza meredezik. A szemem alatt sötét karikák, idősebbnek látszom, mint amire emlékeztem. Próbálom elhallgattatni a hiúságomat, elvégre az éjszaka közepén járunk. Egyébként sem érdekel, hogy nézek ki, mások véleményére pedig még annyit sem adok, mint a sajátomra. Legalábbis ezt mondogatom magamnak.

Fél kézzel kormányozva vezetek, miközben a másikkal a borostás államat simogatom. Legalább megborotválkozhattam volna! Gyűrött ingemre pillantok. Esküdni mernék, hogy van egy vasalódeszkánk, de fogalmam sincs, hol lehet, és mikor használtam legutóbb. Hosszú idő óta először tűnődöm el azon, milyennek láthatnak mások. Valamikor jó parti voltam. Valamikor sok minden voltam.

Még sötét van, amikor beállok a természetvédelmi területet kezelő National Trust parkolójába, és látom, hogy hiába siettem, mégis mindenki megelőzött. Ott van már két járőrkocsi, két furgon, valamint több jelöletlen rendőrautó. A helyszínelők már a tetthelyen vannak, akárcsak Priya Patel nyomozó őrmester. Őt még nem darálta be ez a munka, az arca ragyog a lelkesedéstől. Túl fiatal ahhoz, hogy öregnek érezze magát a melótól, és túl tapasztalatlan ahhoz, hogy tisztában legyen vele: előbb-utóbb bekövetkezik. Mindnyájan így járunk. Fárasztó a lelkesedése, akárcsak az állandó vidámsága. Már attól megfájdul a fejem, ha ránézek, ezért igyekszem kerülni, már amennyire ez lehetséges olyasvalakivel, akivel mindennap együtt dolgozom.

Priya lófarka jobbra-balra himbálózik, ahogy odasiet az autómhoz. Teknőckeretes szemüvege az orrára csúszott, nagy barna szemében pedig a kelleténél több izgatottság csillog. Ő nem úgy fest, mint akit az éjszaka kellős közepén rángattak ki az ágyából. Karcsúsított nadrágkosztümje aligha tartja melegen törékeny testét, frissen fényesített bőrcipője pedig kissé csúszkál a sárban. Furcsa elégtételt érzek, amikor látom, hogy bepiszkolódott.

Időnként eltűnődöm, vajon a kollégáim felöltözve alszanak-e, arra az esetre, ha sietve kell elindulniuk. Priya Patel külön kérvényt adott be néhány hónapja, hogy áthelyezzék ide, és alattam dolgozhasson, de csak a jóisten tudja, miért. Ha volt is valaha olyan időszak az életemben, amikor annyira lelkes voltam, mint ez a nő, hát nem emlékszem rá.

Amint kiszállok a kocsiból, elkezd esni. Mintha dézsából öntenék, másodpercek alatt bőrig ázom. Felnézek a sötét égboltra, pedig már reggel van. Még látni lehetne a holdat és a csillagokat, ha nem rejtenék el a sötét fellegek. A szakadó eső nem ideális a nyomok rögzítéséhez.

Priya szakítja félbe a gondolataimat, mire a kelleténél kicsit erősebben csapom be a kocsim ajtaját. Odasiet hozzám, és próbálja a fejem fölé tartani az ernyőjét, de elhessegetem.

– Harper főfelügyelő…

– Már mondtam, hogy szólítson Jacknek. Nem a seregben vagyunk – szólok rá.

Megdermed az arca. Úgy néz rám, mint egy megszidott kiskutya, és ettől pont annak a szánalmas vén baromnak érzem magam, akivé lettem.

– A polgárőrség jelentette – mondja.

– Itt van még valaki a polgárőrök közül?

– Igen.

– Remek, beszélni akarok velük, mielőtt elmennek.

– Természetesen. A holttest erre van. Az elsődleges jelek arra utalnak…

– Szeretném a saját szememmel látni – szakítom félbe.

– Igen, főnök.

Mintha képtelen lenne kiejteni a keresztnevemet.

Elhaladunk egy csomó ember mellett, akiket csak látásból ismerek – vagy soha nem is tudtam a nevüket, vagy már elfelejtettem, mert olyan rég nem láttam őket. Nem számít. Kicsi, de tökéletesen felépített csapatom bázisa a közelben van, de lefedjük az egész megyét. Mindennap más emberekkel dolgozunk. Ráadásul ez a munka nem arról szól, hogyan szerezzünk barátokat, hanem arról, hogyan ne szerezzünk ellenségeket. Priyának sokat kell még tanulnia erről. Szótlanul lépkedünk, ami neki talán kellemetlen, nekem azonban nem. A csönd a kedvenc szimfóniám, nem tudok logikusan gondolkodni, ha az élet túl zajos.

Priya a zseblámpájával világítja meg az ösvényt előttünk – irritálóan hatékony, mint mindig –, miközben lehullott falevelek és törött gallyak sötét szőnyege ropog a lábunk alatt. Az ősz már elmúlt, idén csak rövid időre tette tiszteletét, mielőtt átvette volna a helyét a magabiztos tél. A kabátomról hiányzik a legfelső gomb, ezért nem véd tökéletesen. A rést egy saját monogramommal ellátott Harry Potter-sállal takarom be – ajándék az egyik exemtől. Nem sikerült megválnom tőle, ahogy a nőtől sem, akitől kaptam. Valószínűleg úgy festek benne, mint egy idióta, de nem érdekel. Vannak dolgok, amikhez csak amiatt ragaszkodunk, akitől kaptuk: nevek, hiedelmek, sálak. Ráadásul szeretem az érintését a nyakamon: kellemes, személyre szabott csomó.

Látszik a leheletem a hidegben. Mélyebbre dugom a kezem a zsebembe, próbálom szárazon és melegen tartani. Elégedetten látom, hogy valakinek volt annyi esze, hogy sátrat állítson a tetem fölé. Belépek a fehér PVC-ajtón. Ujjaim pont abban a pillanatban tapintanak ki egy gyerekcumit a zsebemben, amikor meglátom a holttestet. Olyan erővel markolok rá, hogy a műanyag a tenyerembe mélyed. Enyhe fájdalom hasít a kezembe, néha szükségem van rá. Nem mintha nem láttam volna még holttestet, de ez most más.

A nő testének egy részét falevelek borítják, és elég távol van a főúttól. Nem lett volna könnyű megtalálni az erdőnek ebben a sötét szegletében, ha a csapat nem állított volna fel erős fényű reflektorokat.

– Ki talált rá?

– Névtelen bejelentés érkezett – válaszolja Priya. – Valaki felhívta a rendőrőrsöt egy közeli fülkéből.

Hálás vagyok a rövid válaszért. Priya hajlamos sokat beszélni, én pedig hajlamos vagyok elveszíteni a türelmemet.

Közelebb lépek, és a halott nő arca fölé hajolok. Nagyjából harmincéves, karcsú, csinos – már akinek bejön ez a típus, és nekem igen –, az egész megjelenése három dolgot sugall: pénzt, hiúságot és önfegyelmet. A teste edzőtermi látogatásokról, fogyókúrákról és drága krémekről árulkodik. Hosszú, gondosan szőkített haja úgy fest, mintha megfésülte volna, mielőtt lefeküdt a sárba. Aranyszínű csíkok a mocsokban. Dulakodásnak nincs nyoma. Vakítóan kék szeme még mindig tágra nyitva, mintha sokkolta volna az utolsó dolog, amit látott. A bőre színéből és állapotából ítélve nem régóta lehet itt.

A tetem teljesen fel van öltözve. Minden ruhadarabja drágának tűnik: gyapjúkabát, selyemblúz, fekete bőrszoknya. Első ránézésre csak a cipője hiányzik – ami nem ideális egy erdei sétához. Lehetetlen nem észrevenni apró, kecses lábfejét, mégis a blúza az, amely vonzza a tekintetemet. Akárcsak az alatta viselt csipkés melltartó, valamikor az is fehér lehetett. Most azonban mindkettőn vörös foltok éktelenkednek, és szabálytalan mintázatuk, valamint a szakadt szövet arra utal, hogy az áldozatot többször mellkason szúrták.

Különös késztetést érzek, hogy megérintsem, de nem teszem.

Ekkor veszem észre a halott nő körmeit. Durván tövig vágták őket, de ez nem minden. Utálom, ha szemüvegben látnak, de a látásom már nem a régi, ezért előveszem a boltban vásárolt szemüveget, amit vészhelyzet esetére tartok magamnál, és alaposabban megvizsgálom.

Vörös lakkal három betűt írtak a jobb keze körmeire:

K É T

A bal kezére pillantok, azon is van írás, de a betűk más szót adnak ki:

S Z Í N Ű

Ez nem hirtelen felindulásból elkövetett bűncselekmény volt: ezt a gyilkosságot előre kitervelték.

Visszatérek a jelenbe, és rájövök, hogy Priya még nem vette észre, mert túlságosan lefoglalja, hogy felolvassa a jegyzeteit és elmondja a gondolatait. Általánosságban is jellemző rá, hogy hajlamos addig beszélni, amíg külön meg nem kérem rá, hogy hagyja abba. Szavai egymásba folyva ömlenek ki a száján, egyenesen a fülembe. Igyekszem érdeklődőnek tűnni, miközben értelmezem az elhadart mondatait.

– …elindítottam az összes ilyenkor szokásos folyamatot. A városnak ezen a részén nincsenek térfigyelő kamerák, de a főutca felvételeit begyűjtjük. Gyanítom, hogy nem mezítláb sétált ide télvíz idején, de mivel nincsenek se iratok, se rendszám – a parkoló teljesen üres volt –, nem tudok körözést kiadni semmilyen járműre…

Az emberek ritkán mondják ki, mit gondolnak stresszhelyzetben, és a szavaiból azt hallom ki, hogy kétségbeesetten be akarja bizonyítani nekem, hogy tudja kezelni ezt az egészet.

– Látott már hullát? – szakítom félbe.

Kicsit kihúzza magát, és előreszegezi az állát, mint egy durcás kisgyerek.

– Igen. A hullaházban.

– Az nem ugyanaz – motyogom a bajuszom alatt.

Annyi minden van, amit taníthatnék neki! Olyan dolgokat, amelyekről nem is tudja, hogy szüksége van rájuk.

– Azon gondolkodom, milyen üzenetet akart küldeni a gyilkos – mondja Priya ismét a noteszába merülve. Látom, hogy szokás szerint megint belekezdett egy listába.

– Azt akarta, hogy az emberek megtudják, az áldozat kétszínű volt – felelem, mire zavartan néz rám. – A körmei. Szerintem valaki levágta őket, és írt egy üzenetet.

Priya homlokráncolva lehajol, hogy közelebbről is megnézze. Csodálattal a tekintetében pillant fel rám, mintha én lennék Hercule Poirot. Az olvasni tudás a szuperképességem.

Újra a földön fekvő nő arcára nézek. Aztán szólok az egyik helyszínelőnek, hogy fényképezze le minden oldalról. Olyan nőnek tűnik, aki életében valószínűleg szerette, ha fotózzák, úgy viselte a hiúságát, mint egy jelvényt. Elvakít a vaku, mire eszembe jut egy másik jelenet egy másik helyen: London, néhány évvel ezelőtt, riporterek fényképezőgépekkel egy utcasarkon, tülekednek, hogy lekaphassanak valamit, amit nem szabadna látniuk. Elhessegetem az emléket – ki nem állhatom az újságírókat –, aztán észreveszek valami mást.

A halott nő szája résnyire nyitva.

– Világítson az arcára a zseblámpával!

Priya szót fogad, én pedig leguggolok, hogy alaposabban meg tudjam nézni a holttestet. Egykor rózsaszín ajka elkékült, de valami pirosat látok a szájüregében. Önkéntelenül kinyújtom a kezem, hogy megérintsem, mintha hipnózisban cselekednék.

– Uram?

Priya még időben megelőzi a hibát, mielőtt elkövethetném. Kényelmetlenül közel van hozzám, érzem a parfümje illatát, sőt még a leheletét is: nemrégiben teát ivott. Ránézek, és aggodalmas kifejezést látok a fiatal arcán. Azt gondoltam volna, hogy ez az egész – először találkozik holttesttel egy erdőben – talán felzaklatja, elbátortalanítja, de lehet, hogy tévedtem. Próbálom felidézni, mennyi idős lehet, a nőknél olyan nehéz megmondani. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy a húszas évei végén vagy a harmincas évei elején jár. Még tele van ambícióval, bízik saját magában, még nem törték meg a csalódások, amiket az élet tartogat számára.

– Nem kellene megvárnunk a patológust, hogy megvizsgálja a holttestet, mielőtt bármihez hozzáérünk? – kérdezi, de ő is tudja a választ.

Priya ragaszkodik a szabályokhoz, akár egy ügyes szélhámos a hazugságaihoz. Úgy mondja ki: „patológus”, mint egy gyerek, aki éppen most tanult új szót az iskolában, és azzal büszkélkedik, hogy képes mondatba foglalni.

– Természetesen – felelem, és hátrébb lépek.

Vele ellentétben, számtalan holttestet láttam már, de ez az ügy más, mint bármelyik, amin korábban dolgoztam. Ismét a gondolataimba merülök, mialatt Priya a nő személyazonosságát próbálja megfejteni. Olyan érzésem van, mintha ez valami nagy dolog kezdete lenne, és nem vagyok biztos benne, hogy készen állok a feladatra. Nincs két egyforma gyilkosság, de évek óta nem volt hasonló ügyem, ráadásul sok minden megváltozott azóta. Megváltozott a munka, és én is megváltoztam. De nem csak erről van szó.

Ez most más.

Soha nem nyomoztam még olyasvalaki meggyilkolásának az ügyében, akit korábban ismertem.

Ezt a nőt pedig jól ismertem.

Vele töltöttem az előző éjszakát.

A nő

Kedd, 06:30

MINDNYÁJUNKNAK VANNAK TITKAI, némelyiket még magunknak sem áruljuk el.

Nem tudom, mi ébresztett fel, sem azt, hány óra, vagy hol vagyok, amikor kinyitom a szemem. Vaksötét van. Ujjaim kitapogatják az olvasólámpát, ami némi világosságot gyújt a kérdésben, és megnyugodva látom a saját hálószobám ismerős körvonalait. Mindig megkönnyebbülést jelent a tudat, hogy sikerült hazaérnem, amikor ilyen állapotban térek magamhoz.

Nem olyan vagyok, mint azok a nők a könyvekben vagy a szappanoperákban, akik rendszeresen túl sokat isznak, aztán elfelejtik, mit csináltak előző éjjel. Nem vagyok sem amatőr alkoholista, sem közhelyes. Mindnyájunknak megvan a magunk függősége: pénz, siker, közösségi média, cukor, szex… a lehetőségek listája végtelen. Az én választott kábítószerem történetesen az alkohol. Néha kell egy kis idő az emlékezetemnek, hogy magához térjen, és lehet, hogy nem mindig vagyok boldog vagy büszke amiatt, amit tettem, de mindig emlékszem rá. Mindig.

De ez nem jelenti azt, hogy az egész világnak be kell számolnom róla.

Időnként úgy gondolom, megbízhatatlan narrátora vagyok a saját életemnek.

Időnként azt hiszem, mindenki így van vele.

Az első, ami eszembe jut, hogy elveszítettem álmaim melóját, és a legrosszabb rémálmom valóra válásának emléke szinte fizikai fájdalmat vált ki belőlem. Lekapcsolom a villanyt – már nem akarom olyan élesen látni a dolgokat –, aztán visszahanyatlom az ágyra, és bebújok a takaró alá. Átölelem magam, és behunyom a szemem, miközben felidézem, amint a délután közepén kisétálok a Sovány Ellenőr irodájából, majd a hírszerkesztőségből. Fogtam egy taxit, mert nem bíztam a lábamban, hogy haza tud hozni, azután felhívtam anyámat, hogy elmondjam neki, mi történt. Ostobaság volt, de senki más nem jutott eszembe, akit felhívhatnék.

Anyám kissé feledékennyé és zavarttá vált az utóbbi években, és amikor hazatelefonálok, mindig bűntudatom támad, amiért nem látogatom gyakrabban. Megvan az oka, miért nem akarok soha többé visszamenni oda, ahonnan jöttem, de ezt jobb, ha homály fedi. Könnyebb a mérföldeket hibáztatni a szülők és gyerekeik közti távolságért, de ha az ember túlságosan meghajlítja az igazságot, az hajlamos eltörni. Amikor felvette a telefont, olyan volt a hangja, mint anyámnak, mégsem ő volt az. Miután kiöntöttem neki a lelkem, egy pillanatra elhallgatott, majd megkérdezte, hogy a tükörtojás és a sült krumpli felvidítana-e, amikor hazaérek az iskolából.

Anyám nem mindig emlékszik rá, hogy harminchat éves vagyok, és Londonban élek. Gyakorta megfeledkezik róla, hogy van egy munkahelyem, valamikor pedig férjem és gyerekem is volt. A jelek szerint azt sem tudja, mikor van a születésnapom. Nem kaptam tőle képeslapot sem idén, sem tavaly, de ez nem az ő hibája. Nem tud mit kezdeni az idővel. Máshogy telik számára, gyakran visszafelé. A demencia ellopta az időt az anyámtól, tőlem pedig az anyámat.

Vigaszért az emlékeimhez fordulni érthető reakció volt, tekintve a körülményeket, de akkor sem kellett volna egészen a gyerekkoromig visszanyúlnom, mert ez igazi mindent vagy semmit játék.

Amikor hazaértem, behúztam az összes függönyt, és kinyitottam egy üveg malbecet. Nem azért húztam be mindet, mert féltem, hogy meglátnak – egyszerűen csak szeretek sötétben inni. Néha még én magam sem szeretem látni azt, akivé olyankor válok, amikor senki sem figyel. A második pohár után átöltöztem valami kevésbé feltűnőbe – egy régi farmerbe és fekete pulóverbe –, aztán meglátogattam valakit.

Amikor néhány órával később visszatértem, levetkőztem a folyosón. Tiszta kosz volt a ruhám, és bűntudat fojtogatott. Emlékszem, hogy kinyitottam még egy üveggel, aztán begyújtottam. Ültem a tűz előtt takaróba burkolózva, és a bort kortyolgattam. Egy örökkévalóságig tartott, mire felmelegedtem, miután olyan sokáig kint voltam a hidegben. A fadarabok sisteregtek és susogtak, mintha nekik is meglennének a saját titkaik, a tűz fénye pedig kísérteties árnyékokat vetett, amelyek körbetáncolták a szobát. Megpróbáltam kiverni a fejemből, de hiába hunytam le a szemem, akkor is láttam az arcát, éreztem a bőre illatát, hallottam a hangját, ahogy sír.

Emlékszem, hogy megláttam a körmöm alá szorult sarat, ezért lefekvés előtt tisztára sikáltam magam a tusolóban.

A telefonom most ismét rezeg, és rájövök, hogy valószínűleg ez ébresztett fel. Kora reggel van, odakint ugyanúgy sötétség honol, mint a lakásban, és minden csöndes. A csönd félelmetes, amit sokkal inkább érzek, mint hallok. Olykor lecsap rám, gyakran az elmém leghangosabb zugaiban bujkál. Fülelek, de nem hallom sem a forgalom zaját, sem a madarak csiripelését, semmit. Nem zúg a bojler, és a vénséges csővezeték sem morog, amelynek az otthonomat kellene felfűtenie.

A mobilomra meredek – az egyetlen fény a sötétben. Egy friss hírről beszámoló üzenet ébresztett fel. A kijelző természetellenes ragyogással világít. Elolvasom a főcímet a női holttestről, amit az erdőben találtak, és nem tudom eldönteni, vajon még mindig álmodom-e. A szoba mintha egy árnyalattal még sötétebb lenne.

Aztán megcsörren a telefon.

Felveszem, és hallgatom, ahogy a Sovány Ellenőr szabadkozik a korai hívás miatt. Azt akarja tudni, be tudnék-e menni, hogy levezessem a műsort.

– Mi történt Cat Jonesszal? – kérdezi egy hang, amelyik nagyon hasonlít az enyémre.

– Nem tudjuk. De nem jött be dolgozni, és senki nem tudja eléhni.

A tegnap apró darabokra tört énem kezd lassan újra összeállni. Néha elveszek a saját gondolataim és félelmeim között. Egy aggodalmakkal teli világ csapdájába esem, amelyről a lelkem mélyén tudom, hogy csak a fejemben létezik. A szorongás gyakran hangosabb, mint a logika, és ha az ember túl sok időt tölt azzal, hogy elképzelje a legrosszabbat, az valóra válik.

A Sovány Ellenőr további kérdéseket tesz fel, amikor nem kap választ az elsőre.

– Ne hahagudj, Anna, nem akahlak sühgetni, de tudnom kell, hogy be tudnál-e jönni…

Beszédhibája most valahogy sajnálatot kelt bennem. Pontosan tudom, mit fogok válaszolni – gondolatban számtalanszor elpróbáltam már.

– Hát persze. Soha nem hagynám cserben a csapatot.

Jólesik a szinte tapintható megkönnyebbülés a vonal másik végén.

– Életmentő vagy – mondja, és egy pillanatra megfeledkezem róla, hogy az igazság épp az ellenkezője.

A szokásosnál hosszabb ideig tart elkészülnöm. Még mindig részeg vagyok, de semmi olyasmi, amit egy kis szemcseppel és egy csésze kávéval ne lehetne helyrehozni. A kávé még túl forró, amikor megiszom, ezért megégeti a számat – egy kis sajgás, hogy enyhítse az igazi fájdalmat. Azután töltök magamnak egy kis hideg bort a hűtőben lévő egyik üvegből, éppen csak annyit, hogy megnyugtassa az égett részt. Célba veszem a mosdót, és a szoba ajtaját a folyosó végén ezúttal sem nyitom ki, mindig zárva tartom. Néha az emlékeink átkeretezik magukat, hogy szebb képet mutassanak a múltunkról, amire így kevésbé szörnyű visszatekinteni. Néha át kell festenünk őket, hogy úgy tehessünk, mintha nem emlékeznénk arra, mi is volt ott valójában.

Letusolok, és kiválasztok a gardróbomból egy piros ruhát, amelyen még mindig rajta az árcédula. Nem szeretek vásárolni, ezért ha találok valamit, ami jó rám, rendszerint az összes színben megveszem. Nem a ruha teszi a nőt, de segíthet elrejteni, milyen valójában. Az új holmikat nem szoktam azonnal felvenni, elteszem őket olyan alkalmakra, amikor jól akarom érezni magam, ahelyett hogy önmagam lennék. Ez most tökéletes alkalom, hogy valami újat és csinosat viseljek, amelyben elrejtőzhetek. Amikor már elégedett vagyok azzal, ahogy kinézek, felveszem a kedvenc piros kabátomat – nem mindig rossz, ha észreveszik az embert.

Leintek egy taxit – már alig várom, hogy visszakapjam a munkámat, amilyen gyorsan csak lehet –, aztán bedobok a számba egy mentolos cukorkát, mielőtt odalépnék a recepcióhoz. Alig huszonnégy óra telt el azóta, hogy legutóbb itt jártam, de amikor lenézek a hírszerkesztőségre, úgy érzem magam, mint aki hazatért.

Elindulok a csapatom felé, és nem tudom nem észrevenni, ahogy mindnyájan felém fordulnak, mint egy falka rókamanguszta. Ideges pillantásokat váltanak, ahogy fáradt arccal összenéznek. Azt hittem, jobban fognak örülni, amikor meglátnak – nem minden műsorvezető veti latba a befolyását úgy, mint én annak érdekében, hogy adásba kerüljön egy blokk –, de nem engedem, hogy viszonzatlan mosolyom lehervadjon az arcomról, és kissé szorosabban markolom a spirál alakú lépcső fémkorlátját, mint szoktam. Attól félek, hogy lezuhanok.

Amikor beérek a stúdióba, a szerkesztő megállít, és jéghideg kezét az enyémre teszi. Megrázza a fejét, aztán lesüti a szemét, mint aki zavarban van. Az a fajta nő, aki minduntalan kövér bankszámláért és sovány testért imádkozik, de Isten mintha összekeverné a kéréseit. Most én vagyok az egyetlen, aki áll, a csapatom összes többi tagja ül. Érzem, hogy elvörösödöm a pillantásuk súlya alatt, miközben lázasan próbálok rájönni, mit tudhatnak, amit én nem.

– Jaj, annyira sajnálom! – szólal meg egy hang a hátam mögött. Groteszknek tűnhet bolyhos bársonyhoz hasonlítani, de pontosan úgy hangzik: elkényeztetett női dorombolás. Nem számítottam erre a hangra, és egyáltalán nem akartam hallani. – A szitter az utolsó pillanatban lemondta, ezért rábeszéltem az anyósomat, hogy ugorjon be helyette, de útban hozzánk összetörte a kocsiját… semmi komoly, csak egy kis koccanás… és aztán mikor végre sikerült elrendeznem a lányokat, és kiléptem a házból, kiderült, hogy törölték a vonatomat, ráadásul a telefonomat is otthon felejtettem! Sehogy sem tudtalak értesíteni titeket, hogy mennyit fogok késni. El sem tudom mondani, mennyire sajnálom, de most már itt vagyok.

Nem tudom, miért hittem azt, hogy Cat Jones örökre eltűnt. Most már ostobaságnak tűnik, de azt hiszem, valamiféle balesetben reménykedtem. Valamiben, ami meggátolhatná abban, hogy végigcsinálja a kora délutáni hírműsort, én pedig visszaülhetnék a helyére, és az lehetnék, aki lenni akarok. Most, hogy itt van, feleslegessé váltam, és már érzem is, ahogy kezdek apró darabokra hullani és láthatatlanná válni. Nem kívánt, szükségtelen pótalkatrész egy frissen felújított gépezetben.

A füle mögé tűri vörös haját, elővillantva a gyémánt fülbevalóját, amely sokkal eredetibbnek tűnik a viselőjénél. A hajszíne nem lehet természetes, mégis tökéletes, akárcsak az alakjára simuló sárga ruha és a hibátlan fehér fogsora, amikor rám mosolyog. Slampos szélhámosnak érzem magam mellette.

– Anna! – mondja, mintha régi barátok lennénk, és nem új ellenségek. Úgy viszonzom a mosolyát, mint valami nem kívánt ajándékot. – Azt hittem, otthon leszel a csöppséggel az első szabadnapodon, most, hogy visszatértem! Remélem, jól bírod az anyaságot. Mennyi idős is a kislányod?

Kétéves, három hónapos és négynapos lenne.

Még mindig számontartom.

Cat nyilván emlékszik rá, hogy terhes voltam. A jelek szerint senki nem mondta el neki, mi történt néhány hónappal Charlotte születése után. Hirtelen néma csönd telepszik a hírszerkesztőségre, és mindenki bennünket bámul. Kérdése kiszívta a levegőt a tüdőmből, és úgy tűnik, senki sem képes rá válaszolni, magamat is beleértve. Cat szemöldöke – esküdni mernék rá, hogy tetoválva van – színpadiasan összehúzódik.

– Uramisten, csak nem miattam hívtak be? Jaj, annyira sajnálom, végre lehetett volna egy szép, nyugodt reggeled otthon, a családoddal.

Megkapaszkodom a székben, nehogy elvágódjak.

– Jól vagyok, tényleg – mondom, és mosolyt erőltetek az arcomra, ami szinte fáj. – Őszintén szólva, alig várom, hogy újra tudósító legyek, ezért örülök, hogy visszajöttél. Hiányzik, hogy végre kimozduljak a stúdióból, és igazi sztorikról tudósítsak, valódi emberekkel találkozzak.

Cat arckifejezése semleges marad. Hallgatását úgy értelmezem, hogy vagy nem ért egyet velem, vagy nem hisz nekem.

– Ha ennyire szeretnél újra a terepen dolgozni, nincs kedved utánanézni annak a gyilkosságnak, ami az éjjel történt? Az erdőben talált hullának? – kérdezi.

– Nem rossz ötlet – szólal meg mellette a Sovány Ellenőr, és úgy mosolyog, mint majom a banánra.

Legszívesebben eltűnnék innen.

– Nem láttam a sztorit – hazudom.

Talán az lenne most a legjobb, ha beteget jelentenék. Hazamehetnék, elzárkózhatnék a világ elől, és vidámra – vagy legalábbis kevésbé szomorúra – ihatnám magam, de Cat Jones tovább beszél, és az egész csapat csüng a szavain.

– A hírek szerint női holttestet találtak az éjjel egy Blackdown nevű helyen, egy álmos kisvárosban, valahol Surrey-ben. Lehet, hogy semmiség, de nem néznéd meg? Sőt ragaszkodom hozzá. Mindjárt kerítünk neked egy stábot! Biztos vagyok benne, hogy nem akarsz csak úgy… itt téblábolni.

Az úgynevezett taxidrosztra pillant – a hírszerkesztőségnek arra a sarkára, ahol az általános tudósítók ülnek, arra várva, hogy kiküldjék őket egy sztorira, amely legtöbbször be sem kerül a műsorba.

A különböző területek – úgymint üzleti élet, egészségügy, szórakoztatóipar, bűnügyek – szakértői az emeleti irodákban ücsörögnek. A napjaik mozgalmasak és élvezetesek, állásuk viszonylag biztos. De egy általános tudósító élete egészen más. Némelyek egykor ígéretes karrier előtt álltak, de feltehetően rossz embert haragítottak magukra, és azóta csak gyűjtik a soha adásba nem kerülő anyagokat, mint a port.

Sok elszáradt pályafutás van ebben a hírszerkesztőségben, de a média-szakszervezetek megnehezíthetik a kigyomlálásukat. Nehéz megalázóbb helyet elképzelni a hírszerkesztőségben egy korábbi műsorvezető számára, mint a tudósítók sarka. Túl sokáig dolgoztam kőkeményen ahhoz, hogy csak úgy eltűnjek a süllyesztőben. Meg fogom találni a módját, hogy visszakerüljek a képernyőre, de erről a sztoriról nem akarok tudósítani.

– Nincs valami más? – kérdezem.

Furán cseng a hangom, mintha fojtogatnának a szavak.

A Sovány Ellenőr vállat von, és megrázza a fejét. Észreveszem, hogy rosszul szabott öltönyének korpás a válla, ő pedig meglátja, hogy azt bámulom. Még egy utolsó mosolyt erőltetek az arcomra, hogy eloszlassam a kínos csöndet.

– Hát, akkor irány Blackdown.

Mindnyájunknak vannak sérülései, apró horpadások és szégyenfoltok, amelyeket az élet ejtett a szívünkön és az elménken, a félelem és a szorongás szilárdította meg, időnként pedig törékeny reménnyel kötöztük be. Úgy döntöttem, hogy amennyire csak lehet, elrejtem a sebezhető oldalamat. Sok mindent elrejtettem.

Csak a hazugok nem bánnak meg semmit.

Az az igazság, hogy bárhol szívesebben lennék ugyan, mint most itt, Blackdown az egyetlen hely, ahová nem akarok visszamenni. Főleg nem a tegnap éjjel után. Vannak dolgok, amiket nehéz megmagyarázni, még saját magunknak is.

AZ ELSŐT KÖNNYŰ VOLT MEGÖLNI.

Úgy festett, mint aki nem akar ott lenni, amikor leszállt a vonatról a blackdowni vasútállomáson. Meg tudtam érteni. Én sem igazán akartam ott lenni, de fekete pulóveremben legalább rendesen fel voltam öltözve a hidegben. Ellentétben vele. Az utolsó járattal érkezett Waterloo felől, tehát későre járt már, de vörös ajka, szőke haja és fekete bőrszoknyája elárulta, hogy még tervei vannak aznap estére. A szoknyája valódinak tűnt, nem olyan hamisnak, mint a viselője. Karrierválasztása mindig önzetlennek és könyörületesnek látszott mások számára – hajléktalanoknak létrehozott alapítványt működtetett –, de tudtam, hogy távolról sem szent. Inkább vétkes, aki így próbál vezekelni a bűneiért.

Néha mindnyájan teszünk jó dolgokat, mert rosszul érezzük magunkat.

Blackdown kihalt volt, mint mindig ebben az éjszakai órában, ezért ő volt az egyetlen leszálló utas, és magányosan sétált végig a rövid peronon. Álmos kisváros ez, ahol az emberek hétköznap hamar hazamennek és ágyba bújnak, betakaróznak a középosztálybeli kényelembe és életmódba. Az ilyen helyeken, ha valami rossz történik, azt meglepően gyorsan elfelejtik.

Az állomás épülete, amelyet 1850-ben adtak át, műemlékvédelem alatt áll, ahogyan az ki is derül a kétszárnyú ajtó fölé vésett feliratból. Festői, falusi vasútállomás, bár Blackdown lakossága kisvárosnyira duzzadt az évek során. Olyan, mint egy időutazás, mintha belépnénk egy fekete-fehér film egyik jelenetébe. Műemlék jellege megóvja a felesleges modernizálás különböző formáitól. Nincsenek biztonsági kamerák, és csak egy bejárata, illetve kijárata van.

Megölhettem volna ott helyben.

De megszólalt a telefonja.

A perontól a parkolóig végig azzal az illetővel beszélt, ezért ha látni nem is, de hallani hallották volna.

Figyeltem, ahogy beül a céges Audi TT-be, amit az alapítvány fizetett neki, más dolgokkal egyetemben, mint például az egyedi szabású kabát, az utazása New Yorkba vagy a hajfestése. Láttam a könyvelője által készített éves elszámolásokat. Megtaláltam az otthoni irodájában – az íróasztalfiókja még csak be sem volt zárva. Rendszeresen dézsmálta az alapítvány pénzét, és magára költötte; bűn lett volna hagyni, hogy megússza.