A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Coco Mellors: Cleopatra and Frankenstein

4th Estate an Imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2022.

Első kiadás

Fordította

Csonka Ágnes

Copyright © Coco Mellors, 2022

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Vadim Cherenko / Getty Images

Szerzőfotó © Zoe Potkin

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Féder Márta

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-400-8

Anyámnak, aki hitt

Hasíts ketté, mint egy diót

Vájd ki belőlem azt, ami üres

Maradjon az, ami termést hoz.

OMOTARA JAMES

Maradjunk éhesek még kicsit.

Ne bántsuk egymást, ha lehet.

MAYA C. POPA

ELSŐ FEJEZET

DECEMBER

A lány már a liftben állt, amikor a férfi belépett. A férfi biccentett, aztán megfordult, és hangos csattanással behúzta a vasajtót. A Tribeca egyik átalakított gyárépületében voltak, ahol szokatlan módon még most is teherlift működött. Csak ők ketten álltak ott egymás mellett, és maguk elé bámultak, miközben a szerkezet mozgásba lendült. Az ajtó fémrácsa előtt elsikló betonfalat figyelték.

– Te miért mész ki? – A férfi a kérdést a levegőhöz intézte, anélkül, hogy a lány felé fordult volna.

– Tessék?

– Engem jégért küldtek – folytatta a férfi. – Neked mit kell venned?

– Ó, semmit. Megyek haza.

– Fél tizenegykor, szilveszter este? Ez vagy a legszomorúbb, vagy a legbölcsebb dolog, amit valaha hallottam.

– Akkor a kedvemért mondjuk azt, hogy a legbölcsebb – felelte a lány.

A férfi ezen nagyvonalúan felnevetett, bár a lány nem érezte különösebben szellemesnek a megjegyzését.

– Brit vagy? – kérdezte a férfi.

– Londoni.

– Úgy hangzol, mint amikor az ember beleharap egy Granny Smith almába.

Most a lány nevetett fel, kevésbé önfeledten.

– Az milyen érzés?

– Egy szóval? Harsogó.

– És más, mint egy Pink Ladybe vagy egy Golden Deliciousbe harapni?

– Egy almaszakértő. – A férfi elismerően bólintott. – De őrültség lenne azt sugallni, hogy a kiejtésed akár csak nyomokban is emlékeztet egy Golden Deliciousre. Az egy amerikai középnyugati akcentus.

Halk csattanással leértek a földszintre. A férfi kinyitotta az ajtót, és maga elé engedte a lányt.

– Különös ember – szólt hátra a lány.

– Tagadhatatlan. – A férfi előreszaladt, hogy kinyissa előtte az épület ajtaját. – Elkíséred ezt a különös embert a boltba? Muszáj hallanom tőled még pár szót.

– Például mit?

– Például azt, hogy aluminium.

– Az alumíniumra gondolsz?

– Á, ott van! – A férfi a füle mögé kapta a kezét gyönyörűségében. – Az a hosszú magánhangzó! A-lu-mí-ni-um. Teljesen kikészít.

A lány igyekezett szkeptikusnak tűnni, de a férfi látta rajta, hogy szórakoztatja a párbeszéd.

– Könnyen kikészülsz – jegyezte meg a lány.

A férfi ekkor meglepetésére megállt, hogy ezt őszinte komolysággal átgondolja.

– Nem – szólalt meg végül. – Nem készülök ki könnyen.

Az utcán álltak. Szemben, egy neonfényreklámokat árusító üzlet előtt sárgában, rózsaszínben és kékben fürdött a járda. MILLER LITE. ÉLŐ SZTRIPTÍZ. FEST ÉS TISZTÍT.

– Merre van? – kérdezte a lány. – Jól jönne még egy doboz cigi.

– Úgy két sarokra, arra. – A férfi kelet felé mutatott. – Hány éves vagy?

– Huszonnégy. Elég idős ahhoz, hogy dohányozzak, ha esetleg rám akarnál szólni, hogy nem kéne.

– Tökéletes életkor a dohányzáshoz – felelte a férfi. – Elraktározott idő, mely megold és kielégít. Így szól a Larkin-vers?

– Jaj, ne idézz nekem verseket! Még véletlenül én készülök ki.

– „A villamos testet énekelem! – szavalta fennhangon a férfi. – Seregestől ölelnek, akiket szeretek, és én is ölelem őket”{1}

– Bla-bla-bla! Ezt nem hallgatom tovább!

A lány a fülére szorította két tenyerét, és futva indult el a férfi előtt az utcán. Egy diadalmas popszámot bömböltető kocsi száguldott el mellette. A férfi a lámpánál utolérte a lányt, ő pedig óvatosan leengedte a kezét. Rózsaszín hasítottbőr kesztyűt viselt. Az arca is rózsaszínű volt.

– Ne aggódj, csak ennyire emlékszem belőle – szólalt meg a férfi. – Biztonságban vagy.

– Le vagyok nyűgözve, hogy egyáltalán emlékszel belőle valamire.

– Idősebb vagyok nálad. Az én generációmnak ezeket még kívülről meg kellett tanulnia az iskolában.

– Mennyire idős?

– Idősebb. Mi a neved?

– Cleo – felelte Cleo.

A férfi bólintott.

– Illik rád.

– Hogyhogy?

– Kleopátra, a férfiak legnagyobb kicsinálója.

– De én simán csak Cleo vagyok. Téged hogy hívnak?

– Frank – felelte Frank.

– Ez minek a rövidítése?

– Semminek. Mi a fenének lehetne a Frank a rövidítése?

– Nem is tudom. – Cleo elmosolyodott. – Frankfurti virsli, frankofónia, Frankenstein…

– A Frankenstein jól hangzik. Szörnyek teremtője.

– Szörnyeket teremtesz?

– Olyasmi – felelte Frank. – Reklámokat készítek.

– Biztos voltam benne, hogy író vagy – jegyezte meg a lány.

– Miért?

– Harsogó – vonta fel a szemöldökét Cleo.

– Alapítottam egy reklámügynökséget – folytatta Frank. – Hozzánk jönnek azok, akik íróként nem boldogulnak.

Tovább gyalogoltak, amíg meg nem találták a nonstop nyitva tartó, kivilágított boltot a sarkon, előtte kétoldalt vödrökben a nehéz fejű rózsák és habos szegfűk sorakoztak. Frank csilingelve nyitotta ki Cleo előtt az ajtót. Az üzlet vakító neonfényében néztek először nyíltan egymásra.

Frank Cleo becslése szerint a harmincas évei végén vagy a negyvenes évei elején járt. Kedves szeme van, ez volt Cleo első gondolata. Amint találkozott a tekintetük, azonnal mosolygós ráncokba húzódott. A hosszú, seprűs szempillák hozzáértek a szemüveg lencséjéhez, meglepő lágyságot kölcsönözve szögletes arcának. Gyapjúszerű, sprőd, göndör, sötét, a fejtetőn enyhén ritkuló haj. Most, hogy magán érezte a lány tekintetét, zavartan végigsimított rajta. A bőre a keze fején és az arcán is szeplős, a tél ellenére napbarnított. Színben passzolt a jól szabott kabátba betűrt vörösesbarna kasmírsálhoz. Egykori táncosra jellemző, vékony, energikus alkata volt – takarékosságot és intelligenciát sugalló test. Cleo elismerően elmosolyodott.

Frank visszamosolygott rá. A többséghez hasonlóan neki is a lány haja tűnt fel először. Aranyszínű függönyként hullott a vállára, és szétnyílva felfedte a várva várt első felvonást: az arcát. Az arc pedig önmagában kész dráma volt. Frank ösztönösen érezte, hogy órákon át el tudná nézni. Cleo vastag fekete tussal húzta ki a szemhéját a 60-as évek stílusában, a vonal végét apró aranycsillag díszítette. Az arcát is valamiféle aranyosan csillámló púder fedte: úgy csillogott a fényben, mint a pezsgő. Nehéz báránybőr kabátot viselt, az imént látott rózsaszín hasítottbőr kesztyűvel, a fején pedig fehér gyapjúbarettet. Krémszínű, hímzett cowboycsizmát vett fel hozzá. Minden átgondolt volt rajta. Frank, aki élete nagy részét szép emberek társaságában töltötte, még soha nem találkozott hasonló külsejű nővel.

Cleo zavarba jött, hogy Frank leplezetlenül bámulja, és elfordult, hogy szemügyre vegyen egy szerencsétlenségére épp konzerv macskaeledellel megrakott polcot. Aggódott, hogy túlságosan erős sminket visel, és úgy néz ki a fényben, mint egy bohóc.

– Testvér – szólt oda Frank a pult mögött álló férfinak. – Boldog új évet!

A férfi felpillantott az újságból, amelyben épp a szülőhazája kormánya által szentesített kínzásokról olvasott egy cikket. Nem értette, miért gondolja ez a fehér ember, hogy testvérek, de aztán elmosolyodott.

– Neked is – felelte.

– Merre van a jég?

– Nincs jég – vont vállat az eladó.

– Melyik élelmiszerboltban nem árulnak jeget?

– Ebben – válaszolta a férfi.

Frank megadóan emelte fel a kezét.

– Oké, nincs jég. – Cleo felé fordult. – Kérsz cigit?

Cleo már végignézte a polcon sorakozó cigaretták árát. Elővette a tárcáját – Frank észrevette, hogy valójában nem is tárca, hanem egy cigarettapapírral kitömött bársonyzacskó. Hosszú ujjai tétován belekotortak.

– Tudja, mit? – szólalt meg. – Van itt pár sodrópapír. Csak egy zacskó dohányt kérnék. Egy kis zacskót. Mennyi lesz?

Frank az eladót nézte, aki teljes testtel Cleo felé hajolt, amikor a lány megszólította. Mint amikor egy gleccser jege belezuhan a tengervízbe: elolvadt.

– Gyönyörű lány – motyogta. – Mennyit akarsz érte fizetni?

Cleo nyakán vörös pír indult el felfelé.

– Hadd hívjalak meg erre – szólt közbe Frank, és lecsapta a hitelkártyáját a pultra. – És… – Felkapott egy tábla tejcsokoládét. – Még erre is. Ha esetleg megéheznél.

Cleo hálás pillantást vetett rá, de nem tétovázott.

– Egy csomag Caprit kérek – közölte. – A rózsaszínt.

Kilépve végigpásztázta az utcát.

– Ma este nem fogsz taxit kapni – jegyezte meg Frank. – Merre laksz?

– Az East Village-ben – felelte a lány. – A Tompkins Square Park közelében. De gyalog megyek, nincs túl messze.

– Elkísérlek – jelentette ki Frank.

– Nem, dehogy! – tiltakozott a lány. – Nagyon meszsze van.

– Nem azt mondtad, hogy nincs messze?

– Lemaradsz az éjfélről.

– Leszarom az éjfelet – vágta rá Frank.

– És a jég?

– Igazad van. A jég fontos.

Cleo arca megnyúlt. Frank felnevetett. Elindult északi irányba, így a lánynak nem volt más választása, mint követni. Frank oldalra pillantva látta, hogy a lány ott trappol mellette, és lelassított.

– Nem fázol?

– Ó, dehogy! – felelte a lány. – És te? Nem kéred a chapeau-mat?

– A midet?

– A sapkámat. Barett, úgyhogy általában franciául beszélek vele.

– Beszélsz franciául?

– Csak kicsit. Olyanokat tudok mondani, hogy „Chocolat chaud avec chantilly”, meg „C’est cool mais c’est fou”.

– Ez mit jelent?

– „Forró csokoládé tejszínhabbal”, és „Ez menő, de őrült”. Mindkettő meglepően hasznos mondat. Szóval kéred?

– Nem hiszem, hogy nekem jól áll a barett.

– Butaság – felelte Cleo. – Sapka az egész világ.

– Tudod, mit? – Frank leemelte a sapkát Cleo fejéről, és a sajátjára húzta. – Igazad van.

– Magnifique – vágta rá a lány. – Allez!

Kelet felé mentek tovább, Chinatown irányába. Egy csapat nő dülöngélt el mellettük, mind ezüstcilindert és 2007-et formázó, vicces napszemüveget viseltek. Egyikük épp Frank feje mellett fújt bele a papírtrombitájába, mire a csoport ujjongásban tört ki. Frank lekapta a fejéről a sapkát.

– Ünneprontó lenne, ha azt mondanám, hogy utálom a szilvesztert? – kérdezte.

Cleo vállat vont.

– Én általában csak a holdújévet szoktam megünnepelni.

Frank várt, de a lány nem fejtette ki bővebben.

– Na és számodra mi volt a legjobb a tavalyi évben? – kérdezte végül.

– Csak egy dolog lehet?

– Bármi lehet.

– Jesszus, hadd gondolkozzak! Hát, átváltottam egy olyan antidepresszánsra, ami lehetővé teszi, hogy újra orgazmusom legyen. Ez jó fejleménynek tűnt.

– Hűha! Oké, nem erre számítottam. Remek hír.

– Klitorálisan és hüvelyben is. – Cleo felemelte a két hüvelykujját. – És veled mi a helyzet? Neked mi volt az elmúlt év fénypontja?

– Jó ég, semmi ehhez fogható.

– Nem kell, hogy ennyire személyes legyen! Bocs, az enyém elég bizarr. Zavarba is jöttem.

– A tiéd tök jó! Ez nagy dolog. Én régimódian kezelem a nyomorúságomat, nagy adag alkohollal és elfojtással.

– És használ?

Frank ugyanúgy felemelte a két hüvelykujját menet közben.

– Egyébként szerintem imponáló, hogy törődsz magaddal – jegyezte meg.

Újabb ünneplő csoport jött szembe, szétválasztotta őket, a kiabálásuk elnyomta az utolsó mondatot. Frank megkerülte őket, visszatért Cleo mellé, és elismételte.

– Kedves tőled. Csak sok a… – A lány bizonytalanul a járdán heverő szemétkupac felé intett. – Probléma a családomban. Vigyáznom kell magamra. – Köhintett. – Na mindegy. Mesélj te az idei évedről!

– A legjobb pillanat az elmúlt évből? Valószínűleg csak a munkával kapcsolatos dolgok. Nyertem egy díjat egy reklámért, amit én rendeztem. Az nagyon jó érzés volt.

– Ez csodálatos! Milyen díjat?

– Cannes-i Oroszlánnak hívják. A szakmámban elég nagy dolognak számít. Igazából ostobaság.

– Dehogyis! Én szeretnék valamiért díjat nyerni.

– Fogsz – jelentette ki Frank magabiztosan.

Elhaladtak két idegennek tűnő férfi mellett, épp egy falat pisiltek le mindketten, barátságos csendben. Frank a kezét nyújtotta Cleónak, aki átugrotta a dupla vizeletfolyamot. A lány a fejét csóválta.

– Férfiak!

A keze elidőzött Frank kezében, aztán elhúzta, és belekotort a táskájába.

– Na és – szólalt a férfi. – Van valaki konkrét, akivel, ööö, orgazmusod szokott lenni?

Frank igyekezett a „kíváncsi barát” hangnemét megütni, de aggódott, hogy inkább „aggódó szexuális egészségügyi tanácsadónak” hangzott.

– Klitorális és hüvelyi is? – ugratta Cleo.

Frank krákogott egyet.

– Igen… Ezekre gondoltam.

Cleo ravaszul rásandított.

– Most csak én magam.

A férfi önkéntelenül is elvigyorodott. A lány felnevetett.

– Á, tetszik a gondolat, mi? Na és veled mi a helyzet? A te korodban nem elvárás, hogy nős legyél?

– Nem, azt a törvényt már átírták – felelte Frank. – Már nem kötelező.

– Hála istennek! – jegyezte meg Cleo, és rágyújtott.

Észak felé kanyarodtak, a Broome Street irányába, szobanövényeket és jóslást, csillárokat és ipari méretű konyhai keverőgépeket árusító üzletek mellett gyalogoltak el. Az újévi fogadalmakról beszélgettek; arról, hogy mi van egy Old Fashioned-koktélban; és arról, hogy kit ismertek a partin (Cleo egy embert; Frank mindenkit). Szóba került a parti házigazdája, egy Santiago nevű, ünnepelt perui séf, akit Frank már húsz éve ismert. Cleo szobatársa hostess volt Santiago éttermében, így kapta a meghívást, bár a szobatárs nem sokkal az ő érkezése után lelépett egy izlandi performance-művésszel. Szóba került még Pina Bausch, Kara Walker, Paul Arden, Stevie Nicks és James Baldwin.

– Hans Ulrich Obrist kurátornak van egy esszégyűjteménye, amit imádok – jegyezte meg Cleo. – Az a címe: Éles nyelvek, beszédes ajkak, nyitott szemek… a többire nem emlékszem.

– Kicsit sem volt bőbeszédű.

– Á, olvastad?

– Nem, csak ez a cím… hagyjuk. Többet kellene olvasnom – ismerte el Frank.

Cleo vállat vont.

– Csak vegyél egy könyvet, és olvasd el.

– Értem. Erre nem is gondoltam.

– Mindenesetre az egyik esszéjében arról ír, az alapján lehet megállapítani, mennyire odaadó szerető valaki, hogy mennyire kíváncsi. Konkrétan meg kell számolnod magadban, hány kérdést tesz fel neked egy perc alatt. Ha négyet vagy többet, akkor szívesen kényeztet.

– És ha egyet sem?

– Akkor nagyjából biztos, hogy nem nyal puncit. Vagy farkat, ha neked az jön be.

– Puncit – vágta rá Frank. – Nekem az jön be.

A lány pillantásán megint látszott, hogy jól szórakozik.

– Gondoltam.

– És neked?

– Hogy mi jön be? A farok. – Felnevetett, aztán félrebillentette a fejét, és elgondolkodott. – Talán egy kis puncival. De csak egy kevéssel. Épp csak annyival, amennyi egy csomagban elfér.

Frank bólintott.

– Egy pakknyi punci.

– Pontosan. Szemben, mondjuk, egy koffernyi kukival.

– Egy batyunyi bránerrel.

– Egy hordónyi hímtaggal.

– Egy bőröndnyi bögyörővel.

Cleo arca felragyogott a nevetéstől, aztán a kezébe temette, mintha elfújna egy gyufát.

– Jó ég, úgy hangzom, mint egy ragadozó. Váltsunk témát, kérlek!

– Szóval… – Frank mély levegőt vett. – Mivel foglalkozol? Hol születtél? Mikor költöztél New Yorkba? Vannak testvéreid? Mikor van a születésnapod? Mi a horoszkópod? A talizmánod? Hányas a lábad?

Cleóból újra kitört a nevetés. Frank elvigyorodott.

– Na, gyerünk! – nógatta. – Hol születtél?

– Ezt tényleg mind tudni akarod rólam?

– Mindent tudni akarok rólad – felelte Frank, és meglepődve konstatálta magában, hogy komolyan is gondolja.

{1} Walt Whitman: I Sing the Body Electric. Szabó Lőrinc fordítása.