HIRON ENNES

Hiron Ennes: Leech

Copyright © 2022 by Hiron Ennes

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hiron Ennes: Leech

TOR, Macmillan Publishing Group, LLC, New York, 2022

Fordította: Kleinheincz Csilla

ISBN: 978 963 598 174 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót készítette: Sam Weber

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: horror

Budnának,

AKI VELEM EGYÜTT VONYÍTOTT AZOKON A FÉNYTELEN TÉLI NAPOKON

I

ENNEK A RÉGI VASÚTI kocsinak a látványa elszomorít, bár nem tudnám megmondani, miért. Egy elhagyott templom padsorait idéző üres faülések zörgésében van valami megnevezhetetlen, ami magányra hangol. Szokatlan érzés, mert soha életemben nem voltam még egyedül.

Fűrészfogú hegyek emelkednek és lejtenek az ablakon túl, helyenként fehér fák és már rég a vadon gondjaira hagyott viskók pettyezik őket. Egy óra és negyvenkét perc telt el a civilizáció utolsó, a tájon elterülő hólepte nyoma óta, és még ötvennégy perc telik el, mielőtt a következő felbukkan. Már persze ha nincsenek késések, balesetek, műszaki hibák, lavinák vagy szeizmikus eredetű kisiklások.

A kocsi másik utasa egy fiatal fiú, olyan vastagon bebugyolálva, hogy inkább gombócnak, semmint gyereknek tűnik. Egyedül ül, mert nem sikerült leszállnia az anyjával az utolsó előtti megállóban, ennek ellenére nem látszik feldúltnak. A kalauz megígérte, hogy a déli visszaúton kiteszi a megfelelő állomáson, mire a fiú vállat vont, és szégyenlősen rágcsálni kezdte alaposan megcsócsált kesztyűje mutatóujját.

A vonat kétszer is megáll, hogy a munkások letakaríthassák a sínekről a havat, és ezzel az órám szerint negyvenegy perccel toldják meg az utazást. Még nem járunk olyan mélyen a télben, hogy egy ilyen késlekedés végzetesnek bizonyuljon, de én már az alkony veszélyes időszakában érkezem majd meg. Talán jobb is így. A férfi, akivel az állomáson találkoznom kell, nem valószínű, hogy pontos lesz, különösen, mert nem számít rám. Talán még a halálesetről sem tud, ami északra szólított.

A havas fenyők feje lekonyul és fényport szitál, ahogy a nap két nyugati csúcs közé siklik. A fiú hunyorogva bámul ki az ablakon, a hegyek bonyolult körvonalait skicceli a kicsapódó leheletébe, majd ugyanilyen lelkesedéssel le is törli. Nézem, ahogy játszik, tanulmányozom a mozdulatait és a fejlettségét, kipirult orcáját, a szája sarkában a herpesz sebeit. Elbűvölő teremtmény.

Elkapja a pillantásomat, és elpirul, négyujjú jobb kesztyűje tenyerébe rejti a kezét. Úgy sejtem, az éjszaka közeledtével az úton még hidegebb lesz, ezért leveszem a kesztyűmet, és cserére ajánlom a fiúnak. Némán összehasonlítja a mostani párral. Beledugja a kezét, és miután érzi, hogy hasonló a mérete, elfogadja. Ahogy a vonat ismét felsivít és meglódul, önelégült mosolya hiányzó fogak sötét híjait mutatja meg. Az út hátralévő részét azzal tölti, hogy lehúzza a kesztyűket, összecsomózza az ujjakat, kibogozza őket, megcseréli és ismét felhúzza. Mire a célom feltűnik, már az egyik bőr mutatóujjat rágcsálja.

A vonat nyüszítve megáll. Amint elbúcsúzom a fiútól, hirtelen rám tör a vágy, hogy helyet cseréljek vele, olyan könnyedén, ahogyan kesztyűt váltottunk. Szeretnék helyette visszautazni délre, felölteni jellegtelen külsejét, elfoglalni a koponyájában fejlődő szeszélyes agyat. Talán egy napon meg is teszem.

De most a saját elmémmel kell törődnöm. Követnem kell a sötét örvényeket, ahol gondolataim áramlása megzavarodott, rés nyílt rajta és elnyelte az emlékezetem egy darabját. Csak egy hulla maradt, egy test, amelyet látnom kellett volna meghalni, de amelynek agóniával teli pillanatai elsuhantak mellettem, és csak feszült, homályos nyugtalanságot hagytak maguk után.

Összeszedem a holmimat, és leszállok. Munkások vonszolnak maguk után több tucat ellátmánnyal teli ládát a hóban. Követem a nyomukat a vasútállomásként szolgáló háromfalú kalibáig. Nem sok menedéket kínál a hideg elől, ezért reszketek a ládák és tartályok között, elzsibbadt mutatóujjamat dörzsölöm, és fagyott lábujjaimat begörbítem hitvány cipőmben. A vonat irányt vált, fekete füst pöffen a nyomában, és eltűnik a hegyek útvesztőjében. Az estével együtt leszáll a csend, és a terjeszkedő árnyak végtelen egyforma kékre festik a havat.

Baker előre megjósolt késéssel, szokásos módon érkezik: hótaposó járművének kipufogógőzébe burkolva, szakadt habszivacs ülésén oldalvást egyensúlyozva, deres szakállából kiáll egy kis fenyőgally – szánalmas pótléka a szivarkáknak, amelyekről megfogadta, hogy leszokik. Mögötte saját készítésű szán nyikorog, egy ingatag fa- és fémtákolmány, amelyen készleteket szállít az állomás és a város között.

Elnyomom az aggodalom váratlan csípését, és nézem, ahogy a kalibához zörög, gépe remegő kipufogójából füstöt köhög. Üdvözlésül odaintek neki.

Baker lesiklik az ülésről. Balra, majd jobbra néz, mintha találhatna bárkit, aki magyarázatot adhat a jelenlétemre. Ő persze nem ismer fel.

– Akkó’ hát maga jött az Intézettől – mondja.

Bólintok.

– Pokoli gyorsan megjött. A château még csak két napja küldte el a levelet. – Kemény franc nyelven beszél. Értem, bár az én fiatal nyelvem nem szokott hozzá a fonémáihoz. – Csak senki se gondolta… az égre, mit számít. Baker volnék.

Úgy teszek, mintha nem tudnám. Kinyújtja a kezét, és elfogadom.

– Elveszítette egy ujját – mondja. – A városban kaphat kesztyűt. Nincs ám messze. Cókmókja van?

– Nincs.

Felvonja bozontos szemöldökét.

– Szupe, másszon fel hátra. Holnap is visszajöhetek ezekért. A vadállatok nemigen fogják ellopni a báró újdonat porcelánját, míg mi oda vagyunk. – Bundakesztyűjével megveregeti az egyik ládát, és int, hogy másszak be a rozoga szánba. Mihelyt biztonságban elhelyezkedem, két orrlyukán át kifújja a füstös levegőt, és beindítja a motort.

Hunyorogva nézem a rozsdás nyomot a gép mögött, ami az olajos havat széthányva késként csillogó vájatokat hagy, és próbálom nem elképzelni, ahogy egy test a felismerhetetlenségig szétmarcangolva és -tépve összezúzódik alatta. Tudom, nem kéne ilyen gondolatokat megidéznem, de a fóbiákra, akárcsak az immunvédettségre, korán szert tesz az ember, és nehezen szabadul meg tőlük. A tudat logikája ellenére a test a maga félelmeitől retteg.

Kellemetlen az utazás, de nem hosszú. Néhány perc múlva kémények ligete tűnik fel a fák teteje fölött, a bányászotthonok ejtett bádogtetőinek körében. A fenyők szétválnak, végigterelnek minket egy jeges, kidőlt-bedőlt kőházakkal szegélyezett átjárón. Havas utcákon kanyargunk, el félig eltemetett raktárak, böffenő kémények és még a tél kellős közepén sem pihenő, pumpáló turbinák mellett, fel egy domboldalon. A tetején köhögve megállunk egy kovácsoltvas kapu előtt. Két férfi bújik elő az omladozó őrkunyhóból, egyikük ásót, a másik puskát szorongat. Pár szót váltanak, miközben engem mustrálnak, majd erőlködve kinyitják a hidegtől merev zsanérú kaput. A magasabbik int, hogy menjünk be, válláról törött végtagként lóg a puska, mi pedig bepöfögünk a Château de Verdira gondozatlan fagyott udvarába.

A száz ablakból csak egytucatnyiban ég a világ. A château, mely nővére lehet az e hegyeket egykor pettyező luxushoteleknek, jórészt sötétségbe omlott, távolabbi szárnyait az elemek martalékának hagyták, vagy átalakították, hogy az állatoknak téli szállása legyen. Ma éjjel csak a középső, magas és ferde torony él. Fölénk görbül, mintha lehajolna, hogy legmagasabb ablakának egyetlen szeme – a báróé, természetesen – szemügyre vehesse a közelgő látogatókat. A vidéki kastély erőtlen fényében fürödve Baker felvezet a havas lépcsőkön a tölgyfa ajtóig. Háromszor bekopog, majd mormotakabátját lebbentve visszatér a járművéhez. A motor felbőg, az áttétek csikorognak, és Baker belevész az estébe.

Még kétszer kopogok, mielőtt egy cseléd ajtót nyit. Időjáráshoz nem illő felöltőm és ismeretlen arcom láttán összevonja szemöldökét, de szó nélkül beinvitál a hidegből. Sylvie-nek hívják, de majd csak később mutatkozik be, miután már megbízhatónak bizonyultam. Egyelőre megtartja magának a mosolyokat és a pukedliket, és arra kér, hogy várjak a hall jádekupolája alatt. Leveszem a kalapomat, és hogy az időt elüssem, a kő repedéseit számolgatom, de csak kilencvenháromig jutok, mikor a cseléd visszatér de Verdira báró egyetlen fiával, Didier-vel.

Alig lehet ráismerni. Rövid távollétem alatt jóképű arca megfonnyadt, és cvikkere repedezett lencséje mögött a szemén a fáradtság színét látom.

– Ön biztosan a váltás – mondja. – Azt hittem, még legalább néhány napig nem ér ide. Ráadásul ilyenkor este… A pokolba, remélem, hogy nem gyalogolt el idáig az állomástól.

– Baker volt olyan kedves, és elkísért – mondom.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen gyorsan megérkezik, küldtem volna valakit önért. És még jóval az éj beállta előtt. – Bátran mosolyogni próbál. – Biztosan kimerült. Készíttetek önnek valami meleget. Jöjjön, pihenjen a szalonban, töltök önnek egy italt.

Lehúzom a kesztyűmet és a kabátomat, és Sylvie kinyújtott kezébe pottyantom.

– Jobb szeretném előbb látni a testet.

– Ez bizonyára várhat.

– Attól tartok, nem, sieur.

Didier pillantása az enyémet keresi, ki akarja puhatolni a sietség mögötti indokot, de nincs mit mondanom neki. Valamiért még nála is kevesebbet tudok.

– Ha ezt kívánja – mondja. – Kiterítettük a hidegre, hogy ne… nos, kétségtelenül ismeri a… bomlás folyamatát.

– Ismerem.

Didier leemel egy olajlámpást a tartójáról, és megkér, hogy kövessem. Nem tudja, hogy évekig koptattam ezeket a folyosókat. Átkalauzol a château disztális erein, át a pókhálótól és portól sűrű sötétségen. Nyikorgó csigalépcsőkön tekergünk le egy magas, dísztelen fémajtóig, olyan szobák sorai mellett, amelyek már évszázadok óta nem láttak lakót.

– Elhozatom a mindenessel az elhunyt régi eszközeit, ha szeretné… felnyitni. – Didier egy pillanatig csak vesződik a zárral. – De a sebét tekintve nem nehéz kitalálni, miként halt meg.

Semmiféle sebre nem emlékszem.

– Mindenesetre nagyon hálás volnék az eszközökért.

Bólint, és kitárja az ajtót, mire jeges fuvallat csap meg. Belépünk a helyiségbe, mely egykor egy konyha részét alkotta, most azonban húsraktár. Vadak és disznók lábai, törzsei, csíkjai és darabjai lógnak a kampókról a bontás különböző fázisaiban. A fal omladozó szakaszait görbe acélrácsok pántolják át, megakadályozva a húsevőket, köztük az éhes városiakat is, hogy befurakodjanak. Egy vas hentesasztalon ernyedten és hidegtől kéken egy számomra ismerős test fekszik.

Beesett arca és a nyakán sötétlő szúrt seb láttán hangok sokasága visszhangzik az elmémben: egyesek aggodalmasak, mások nyugodtak, de mindannyian józanok. Száz száj suttog kétszer annyi kérdést, és egy percre teljesen elveszetten állok – életemben nem először, bár ilyesmi csak ritkán fordult elő.

– Ki felelős ezért? – kérdezem.

– Sejtelmem sincs – feleli Didier. Tétován megáll az ajtóban, tekintetét elfordítja. – Senkinek nem volt vele baja, talán csak apámnak. De neki mindenkivel baja van, és még enni is alig bír kikelni az ágyból, nemhogy szikét döfjön valakinek a torkába. Nem tehetek róla, de azt gyanítom… – Didier elhallgat. – Azt gyanítom, ő maga tette ezt.

Nem szólalok meg. Nem tudom elméletét sem megerősíteni, sem cáfolni, mivel nem emlékszem az eseményre. Nem voltam jelen, és ez az, ami megrémít.

– Nemsokára visszajövök – ígéri Didier, azzal távozik.

Nagy levegőt veszek, lecsitítom összes hangomat, és megvizsgálom a hulla külsejét, minden részletet az eszembe vések, hogy elraktározzam feljegyzett halálaim csarnokában. Szemügyre veszem a megfeketedett lábujjakat, az összezsugorodott nemi szervet, a hiányzó körmöket és zápfogakat – mind várható jelei annak a különleges állapotnak, amely életében jellemezte a testet. Csak két szokatlan dolgot veszek észre: egy tiszta szúrt sebet a nyak anterolaterális oldalán, és a szemhéjakból szerteágazó vékony, fekete nyomokat. Előbbi kétségtelenül a halál közvetlen kiváltó oka, utóbbi azonban az a mögött meghúzódó ok lehet.

Az elszíneződött erek lehetséges jelentőségén töprengek, amikor Didier, nyomában a mindenesfiúval, visszatér. A néma fiatalember átnyújtja a táskámat, aztán árgus szemekkel nézi, ahogy felveszem a kesztyűmet és az álarcomat. Szeretnék neki néhány kérdést feltenni, mivel tapasztalatom szerint a szolgák gyakorta jobban tisztában vannak gazdáik viselt dolgaival, mint maguk a gazdák, de tudom, hogy nem képes válaszolni.

Helyette Didier-t szólítom meg.

– Mondja el, mi történt.

Nyugtalanul fészkelődik, miközben felhajtom az egyik szemhéjat, hogy megvizsgáljam a megfeketedett kötőhártyát.

– Nos – kezdi –, talán egy hete vagy kicsit régebben betegedett meg… talán influenza vagy valami hasonló döntötte le. Nem aggódtunk túlságosan.

Én sem.

– Különös – mormolom.

A tetem pupillája nyugtalanító színben csillog, de nem tudom, trauma vagy kémiai reakció következtében. Az egyik hang a szaruhártya egyszerű post mortem opálosodását veti fel, míg egy másik valamilyen fertőzést. Megfelelő oldalaikon kinyitott könyveim képei jelennek meg előttem, de pillanatnyilag nem tudok a szavakra koncentrálni. Ezeknek a szemeknek épp dolga van.

– Én is különösnek találom – folytatja Didier. – Róla képzeltem volna utoljára, hogy megbetegszik, de az utóbbi időben utolérte a kora. Néhány napra ágynak esett…

– Hány napra?

– Hm… azt hiszem, háromra. Az apám rohama is olyan hosszan tartott.

Kutatok a múlt heti emlékek után. Tele vannak homályos, zavaros lázálmokkal, ez megfelel egy szezonális vírus hatásának. A tünetek ismerősek, és nem különösebben aggasztóak. Voltam beteg korábban is. Egyetlen emberi test sem ellenálló a támadással szemben.

– A halál ideje? – kérdezem.

– Nem tudom… biztosan. Émile… ez a legény itt… tegnapelőtt reggel talált rá, hat körül. Még meleg volt.

Visszanézek a szolgára. Tágra nyitott, de száraz, sötét szemét a hullára szegezi. Keresztbe fonja a karját, zaklatottságáról csak ökölbe szoruló szürke keze árulkodik.

– Mit tud ezekről a jelekről? – kérdezem.

Didier tekintete a hulla beesett arcára siklik, és a sajátjából kifut a vér.

– Semmit nem tudok. A szeme már… talán két hete sötét volt. Nem néztem meg alaposan. Feltételeztem, hogy fáradt. Valahányszor apám szobájába jött, kicsit rosszabbul festett.

Olyan hanggal, ami még az edzett gyomrúakat is émelygésre késztetné, kipattintom a tetem bal szemét. Nem adja meg könnyen magát, és ahogy kiráncigálom a makacs szemkörnyéki izmok közül, az elszíneződött szaruhártyáról csíkban csöpög valami sötét folyadék. Az elszakadt látóideghez fekete, hajszerű anyag tapad, amit nem ismerek fel. A szemgödörben is ennek a gubanca van, erősen tartja magát, mikor tompa fogóval nyúlok hozzá. Agyamat elméletek és emlékek árasztják el – nekrózis, agydaganat, hajcsomók, amilyeneket néha a gyerekek gyomrából húzok ki –, de minden gondolat ugyanolyan gyorsan, ahogy jött, el is enyészik.

A hátam mögött Didier feszeng. Tudom, hogy nem kedveli az efféle látványt. Még akkor sem tudja leplezni viszolygását, amikor felmegy a toronyba, hogy segítsen megtisztítani az apja csöveit és kicserélni a szűrőket. De itt marad, hogy válaszoljon a kérdésemre, miközben reszket a hidegtől és az undortól.

– Tapasztalt szokásostól eltérő viselkedést? – kérdezem a titokzatos anyagot böködve.

– Úgy viselkedett, mint akinek fáj a feje, és sokat remegett. A végén… nem egészen volt jelen. Magában motyogott, de ez máskor is gyakran előfordult.

– Ez helytállónak hangzik – mondom. A fáradtság, az izomfájdalom, a homályos látás, a gyengébb felfogás és beszédkészség ezernyi nem halálos patogén jellemző tünetei közé tartozik. Ostoba módon nem számoltam egy rosszindulatúbb fertőzés lehetőségével.

Miután megvizsgálom a látóideg csatornáját, sikerül fogóm hegyével megragadnom a kinövést. Először ellenáll, de megcsavarom, és leválasztom az apró csápokat a kötőszövet faláról. A dolog nagy része enged, és a szálak kiszélesednek, sötéten folynak össze valamiféle organizmus testében. Halk, cuppanó hanggal kihúzom a csontból, a szemgödörből a hideg levegőbe.

Fojtott kiáltás tör elő Didier torkából – aztán egy másik, halkabb lélegzetvétel Émile-től.

– Tárolóedényt kérek – mondom, miközben a lelógó fekete nyúlványok megvonaglanak a fogóm végén.

A szolga vékony fiolát halászik elő a táskámból, és hála istennek, biztos kézzel dönti meg, hogy belehelyezhessem a lényt. Mire rácsavarom a fedőt az üvegre, és lehúzom a kesztyűmet, már halott.

A hangok egyszerre intenek óvatosságra és fejezik ki kíváncsiságukat. Némelyik felveti, hogy a szőrszerű nyúlványok gombahifák lehetnek, mások szerint érzőostorok, megint mások bizonytalanok, ezernyi biológiai szövegben lapoznak, és végigfésülik a tudásomat. Azonban mindegyik hasonló rémítő következtetés felé tart.

Úgy tűnik, van egy riválisom.

II

VERDIRÁTÓL HÁROMSZÁZHARMINC MÉRFÖLDRE délre – plusz-mínusz néhány mérföld a tájat abroszként meggyűrő vagy kifeszítő megjósolhatatlan, és olykor katasztrofális földrengések miatt – áll egy hótalan város, ahol a föld vörös és barna talaja úgy csillog, akár a folyók. Napégette téglák és rubinvörös macskakövek hálózata kel életre az olajszagú szélben, az elektromosság állandó zümmögése mellett. Ez az a kincstár, amely az ismert világ fennmaradt tudását őrzi, a középpont, ahol a vasutak küllői összefutnak, az oltár, amelyen a jajveszékelő költők a szívüket hagyják. Nem esik nehezemre osztozni az érzéseikben. Én az agyamat hagytam Inultusban.

Könyvtáram egy boltozatos márvány- és jádekoponyában lakik, idő rágta fóliánsok, ősi naplók és felhalmozott mintapéldányok útvesztője, az emberiségre hagyományozott összes orvosi és biológiai tény gyűjteménye. Ha létezik a látóideg csatornájában fészkelő fekete organizmusnak leírása, ha egy rég halott szakértő egyszer lerajzolta a csecsemőujjnál nem nagyobb lényt, amelynek tucatnyi nyúlványa hajszálvékony rostokká vékonyul, ezeken a túlzsúfolt polcokon lesz eltemetve.

Miközben a Château de Verdira hűtőkamrájában állok megdermedve, a mindenesfiú kezében tartott fiola moccanatlan tartalmát bámulva, a könyvtárban zajos élet folyik. Cipők kopognak a holdfényes márványon, évszázadok óta ki nem nyitott könyvek gerince nyikorog fájdalmasan, ahogy ismét feltárják oldalaikat, és száz aggodalmas hang száll ki az ablakon a meleg levegőbe. A város száraz elektromos szívverésébe belekeveredik a Tartományközi Orvosi Intézet rettegése, és végigfut a cserepes tetőkön, a magas, vöröses pálmakoronák között, keresztezve az éjszakában kandúrként nyávogó trolik zörgő útját. Zavarodottság lepi el a várost, egy másodperc töredéke alatt beszivárog Inultus valamennyi orvosába.

A néma döbbenet a város lakosságának zöme elől rejtve terjed szét – legfeljebb egy páciens az orvosa arcába nézve kedvezőtlen prognózisnak hiszi a homlokráncolást, vagy egy sebész keze egy pillanatra megdermed, mielőtt folytatná a hibátlan metszést. Bár a szíveim többsége egy ütemre, hevesen ver, sztetoszkópjaim nem emelkednek fel a mellkasokról, szemeimet nem fordítom el a könyveimről.

Meglepetésem súlyának csupán egyetlen test enged, amely kimerült az egész napos munkában az inultusi kormányzó aeronautikai műhelyében. A léghajóhangár poros, rozsdás fényében megbotlom, a hordágy nyele kicsúszik a kezemből. A páciensem felkiált, amikor a padlónak ütődik, végtagjai kificamodtak, olyan helyeken hajlanak, ahol egyik, Földön megmaradt tankönyv szerint sem lenne szabad. Legurul, olyan hangosan nyög fel, hogy felriasztja a szellőzőjáratokban fészkelő seregélyeket.

– Magának meg mi baja? – A másik hordágycipelő, egy zord arcú gépész lehajol, hogy segítsen legurult bajtársának. – Tíz perce egy fél motort emel le erről a fickóról, most meg nem bírja el őt?

Felnézek a műhely falaiból kiáradó madarakra, amelyek körberepülik a léghajó gigászi, félig összeszerelt kupoláját. Habozok, magyarázaton töprengek, de semmi nem jut eszembe. Csak visszatolom a sérült technikust a hordágyra, és ismét megemelem.

– Bocsánat – mondom.

– Bocsánat. – A Château de Verdire kis fagyos szobájában a hangom tompán és fojtottan cseng. – Émile, megkérlek, hogy egy pillanatig még fogd azt a fiolát.

A fiatalember bólint, óvatosan kézbe fogja, mintha a tartalma bármely pillanatban életre rándulhatna. Ügyesen színleli a nyugalmast, akárcsak a château bármely másik szolgája, és száját vékonyan összeszorítja.

Nem hiszem, hogy feltűnik neki a fogóm remegése, ahogy az asztalra fektetem. Alig észrevehető, csak egy enyhe rángás máskülönben biztos ujjaimban, de örülök, hogy Émile-re bíztam a kényes feladatot, hogy fogja a fiolát. Egyik kezem sem remegett így legalább fél évszázada.

Egyszer egy betegem azt mondta nekem, hogy annyiféleképpen lehetséges meghalni, ahány csepp van a savtengerben. Nem értek egyet vele. Bár a tenger óriási, biztos vagyok benne, hogy véges.

Könnyű a halált egyik vagy másik kórságnak tulajdonítani, holdláznak vagy feketeféregnek, vérmérgezésnek, ischemiának, gyilkosságnak, öngyilkosságnak. Valójában egytől egyig váratlan vagy fokozatos, véletlen vagy szándékos, megközelítő és végső okok halmozódására vezethető vissza. Amikor az egyik testem kimúlik, mindig vissza tudom fejteni az okokat, gyakran egészen a sejtszintig. Időnként én magam indítom el a folyamatot, ha a gazdatest javíthatatlanul megsérült, vagy az öregkor legyengítette. De amikor én pusztítok el egy testet, azt belülről teszem, hogy minimálisra szorítsam a fájdalmat és a kiömlést. Ugyanolyan vonakodva teszem ezt, ahogyan az, aki szembesül saját üszkös lábujja levágásának elkerülhetetlenségével. Nem emel kést a saját tagjaira anélkül, hogy ki ne merítette volna az összes többi lehetőséget, ahogy én magam sem.

Ezt a halált nem tudatosan okoztam. Lehetett baleset, támadás vagy a sérült agykéreg kétségbeesése, amellyel meg akart szabadulni a fertőzés kínjától. Bölcsebb vagyok, semhogy minden gyanakvásomat egy olyan egyszerű dologra vetítsem, mint egy véres szike. Túl régóta űzöm az ipart, hogy összetévesszem a halál mechanizmusát az okával.

Persze az organizmust bezárom. Az üvegfiola biztonságban van Émile kezében, úgy veri vissza a château fáklyatartóinak pislákoló fényét, akár egy lámpás. A fiú nem néz a dologra, hanem fölemeli a tekintetét, mintha elhinné a régi mondást, amit Sylvie szajkóz Didier ikerlányainak lefekvéskor: amíg az ember nem néz a szörny szemébe, biztonságban van tőle. Ha nem ismerném már elég jól, azt mondanám, inkább eltökéltnek látszik, mint rémültnek. A Château de Verdira új vendége előtt makacsul ragaszkodik a formalitáshoz. Idővel majd meglágyul az irányomban, de egyelőre meghagyom neki merev udvariasságát. Ha van a jó szolgának meghatározó jellemzője, akkor az a képessége, hogy – a báró szavaival élve – nemesen tűri szolgálatát.

Émile a régi szobáimhoz vezet a kastély szívében. Szerény lakosztály, de nincs szükségem sok mindenre. Egy szoba nappalra és alváshoz, egy a mosdáshoz, és egy a könyveimnek, mikroszkópomnak és más szükséges holmimnak. Mindháromba bevezették a château szeszélyes villamosvezetékét, és remélem, mindháromban alaposan feltakarították a vért.

Émile a lakosztályba tessékel, ahol ég a tűz, és a polcomra helyezi az organizmust az ismerős eszközök és gyógyszerek mellé. Elhátrál a fiolától. Nem igazán akar hátat fordítani neki, amíg el nem éri a küszöböt. Kifelé menet megtorpanva meghajol, én pedig megmondom neki, hogy ne fáradjon a vacsorával. Bár ez a gyomor olyan hangosan képes korogni, hogy még a falak köveit is szétrázza, most furcsamód néma. A kimerültség és az aggodalom elhallgattatta.

Inultus holdfényében agyak tömkelege dolgozik. Némelyik unszol, hogy azonnal boncoljam fel az organizmust, és könyörög, hogy küldjek egy mintát a városba. Másoknak meggyőződése, hogy a karantén a legjobb választás. Megint mások szavak és diagramok, ősi szövegek kifakult lapjainak villanásait és töredékeit küldik el nekem. Gondolataim ziláltak, elmosódottak vizsgálatom alanyának és a könyveimnek a távolságától, de nem esem pánikba.

Az agy, amelyet idehoztam, analitikus és kíváncsi. Jól és elegánsan működik. Hasznos információkat tárol, és következetesen és precízen veti el a lényegtelen apróságokat. Ez a kéz biztos, ez a szem éles, ez a szervezet erős. Ez a gazdatest egyike a legjobbjaimnak.

De határozottan fáradt. Miközben ébren maradok, a könyveimet böngészve, és ellátom a szerencsétlen technikust, akit elejtettem a léghajóhangárban, ágyba bújok. A takaró alatt összegömbölyödve, melegen és ernyedten, mint egy lázas izom, behunyom ezeket a szemeket, és nézem, ahogy a holdfény elhalad könyvtáram ólomüveg ablaka előtt. Verdirában tizenhetet üt az állóóra, mielőtt a pálmaillatú lég mély álomba segíti át ezt a testet.

III

– AZ EMBEREK meghalnak – mondja a báró. – Maga azért jött, hogy pótolja a doktoromat, nem azért, hogy meggyászolja.

Az öregember sípolva zihál és fészkelődik a párnáin, lágyan körülöleli a kipufogógáz. Gépek kórusa zümmög és surrog körülötte, folyadékot pumpálva a bőréből ki-be kígyózó csövek durva szövevényébe. Amikor elveszi foltos zsebkendőjét elkékült szája elől, bűzös lehelet szökik ki.

– Csak hajítsa a tűzbe, és szabaduljon meg tőle!

Didier elkísért az apja ágyához, talán mert azt hiszi, meg tud védeni a vénember szapulásától. Nem tudja, hogy már hozzászoktam a báróhoz. Most másodszor részesülök abban a kellemetlen élményben, hogy be kell mutatkoznom neki.

– Monsieur – mondom –, engedelmével, a hűtőházban tartanám a tetemet, és alapos boncolást végeznék rajta.

– Mi más megnéznivaló van rajta? Az a kurafi végül ráunt az ágytálak cserélgetésére, és a gyorsabbik kiutat választotta. – A báró elhallgat, hogy beleköhögjön, vagy talán beleröhögjön a zsebkendőjébe. – Könnyűszerrel megbökhette a… nos, akármelyik ér is megy az agyba.

A szúrás valójában nem volt olyan precíz, mint amit egy szándékos öngyilkosságtól vártam volna, de remegő kézzel el lehet véteni a célt.

Didier torkát köszörüli.

– Még mindig nem tudni, hogy… ő tette-e magával.

– Ki más tette volna? Émile? Az ikrek? Én?

– Természetesen nem – mondom. Ha kivégzések parancsba adásáról van szó, a báró legalább olyan kreatív, mint amilyen hathatós, de még ő sem szívesen húz ujjat az Intézettel. Legalább új orvost szerezne be, mielőtt megszabadulna a régitől.

– Csodálom, hogy nem ölte meg magát már korábban. – A báró nyúlós taknyot törölget az orráról. – Tizenöt tél után végre megtört.

– Péren, kérem – sziszegi Didier. – Van indok a további vizsgálódásra. A jelek szerint valami… valami növekedett benne… – A társalgás szakadékának peremén imbolyogva megtorpan, és segítséget kérve pillant rám.

– Egy hátsó szemüregi csomót fedeztem fel – mondom. – Talán valamiféle neoplázia vagy parazita növekmény. – Hiába az egész éjszakás kutakodás a könyvtáramban, még nem tudom azonosítani a részleteket. Miközben beszélünk, száz ujj követi a szövegek sorait, de még egynek sem volt olyan szerencséje, hogy kielégítő diagnózisra bukkanjon. – Ez egy számomra ismeretlen betegség, és van némi veszélye annak, hogy fertőző.

– No és kire terjedt át? – A báró a zsebkendőjébe köhög, majd a padlóra ejti, ahonnan Émile gyorsan és némán, mint egy futó gondolat, felkapja, hogy kidobja.

– Amennyire meg tudom állapítani, senkire – mondom. – Aki érintkezésbe került a tetemmel, mind egészségesnek tűnik. És mivel a házban senki más nem jelzett tüneteket, azt gyanítom, a fertőzést valahonnan a château-n kívül szedte össze. Talán Verdirán kívül…

– Ó, szupe – mondja a báró. – Hadd ölje meg a tél a betegséget. Amúgy is csak egy kutyaeszű háborodott császkálna a városon kívül ebben az évszakban.

– Tisztelettel – felelem –, még a háborodottak is az én gondjaimba tartoznak.

A báró mintha meg sem hallana.

– Előre láthattuk volna. Sosem élt igazán egészséges életet, nemde? Mindig sötétedéshez túl közel, fedetlen arccal mászkált kint. Nem csattant ki az egészségtől, de nem ám. Mikor legutóbb idefent járt, a vesémben hagyott egy körmöt. – Göcsörtös kezével egy kerek surrogó gépre mutat. – Átkozottul ügyetlen volt.

Én persze sosem lettem volna ilyen gondatlan, de a báróra hagyom. Minden kincse közül a panaszkodás jogát tartja a legtöbbre.

– Ha rosszul érzi magát, monsieur…

– Kutya bajom. Tökéletes egészségnek örvendek, de ezért nem az elődjének lehetek hálás. – Egy pillanatig vizslat homályos szemével. Egykor élénkkék volt, de most krétaszerű, sárgásszürke árnyalatúvá fakult. – És maga feleolyan ügyesnek látszik, mint ő. A mennyek pöcegödrére, mit képzelt az Intézet, amikor ideküldte magát? Úgy néz ki, mint aki csak múlt héten köpte ki a mamanja csecsét.

– Péren… – kezdi Didier.

– Manapság honnan ássa elő az Intézet magukat?

Hallottam már ezt a kérdést. Ezer vénülő pátriárka tett fel nekem hasonlót, hogy fölébem kerekedjen, megtörjön és megmagyarázza a Tartományközi Orvosi Intézet orvosainak leküzdhetetlen furcsaságát. A vallatás gyakran a külső megjelenésem aspektusaiba kapaszkodik, a bőröm sötétségébe, a nemiségem megnyilvánulásába, a ráncokba az arcaimon vagy a mindig kis termetembe. Nem tudom, hogy ezek bármelyike is különösebben számítana a bárónak. Korábban ugyanezekkel a szavakkal feltette már nekem ezt a kérdést. Úgy tűnik, vallató sértéseinek arzenáljában fő helyet foglal el.

Csak hogy lássam felemelkedni szemöldökét és megremegni a gépein a tűket, ugyanazt felelem, mint amikor első alkalommal találkoztunk.

– Ahol nem kell sokat ásnia.

A bárót nevetéshez hasonlatos roham rázza.

– Éppolyan elviselhetetlen, mint az előző, igaz? – Elhallgat, hogy visszanyerje lélegzetét, ajkát vicsorogva felhúzza, kivillan szürke fogsora. – Nem hiszem, hogy sok idő kellene, hogy úgy végezze, mint elődje.

Szinte hallom ropogni Didier ízületeit, ahogy nyaka és bokája között minden izmot megfeszít.

– Péren, nem beszélhetsz így az orvosoddal…

– Fél napot kap, hogy szétvagdossa a hullát – mondja a báró. – Aztán tüntesse el. Már így is túl sok a haszontalan test ebben a házban.

– Monsieur – ellenkezem –, fél nap aligha elegendő. Először muszáj…

– Kíméljen meg a vizsgálódásától, doktor. Csak intézze el ezt a kis katasztrófát, és ne hozza fel még egyszer a jelenlétemben. Már így is van elég aggódnivalóm e miatt a kupleráj miatt. – Kinyújtja elkékült kezét, és addig rázza, míg Émile tiszta zsebkendőt nem tesz a tenyerébe. – Most pedig ha megbocsát, távozzanak. Fiú, te is. Úgy bűzlesz, mint egy kutya.

Mindannyian meghajolunk a báró előtt, és csöveket és rezgő gépeket kerülgetve visszavonulunk. A torony csigalépcsőjére jutunk, és amikor eleget mentünk lefelé, hogy a báró még mindig éles hallását elkerüljük, Didier felsóhajt.

– Kérem, nézze el neki – mondja. – Csak azért ilyen mogorva, mert nagy fájdalmak gyötrik. Ő… nos, nem szeretek erre gondolni, de azt hiszem, nagyon közel már a vége.

Didier, csakúgy, mint a ház többi lakója számára nem utálatos a gondolat, noha a báró halála csupán távoli eshetőség. Magamban még negyven évet adok neki, mielőtt kileheli a lelkét. Nem lepne meg, ha Didier végnapjaiig is eléldegélne, pusztán a kérlelhetetlen rosszindulattól hajtva. Láttam már ilyet, a bárónál betegebb emberekkel is.

Tekintélyes gyűjteményem van a hozzá hasonló páciensekből, akik Misulah-tól a tengerpartig surrogva és zihálva törtetnek előre, fél lábbal már a sírban, de nem hajlandók belefeküdni. Busásan fizetnek a lehetőségért, hogy meghosszabbíthassák szenvedésüket, és én nem mondok ellent nekik. Tucatnyi klinikát kell fenntartanom és több száz éhes szájat etetnem.

– Mindenki máshogy hal meg – mondom. – Egyesek nagyobb méltósággal, mint mások.

– Ez a hét nem javított a kedélyén. – Didier a fejét rázza. – Doktor, szeretném, ha gyorsan túllépne ezen az… incidensen. Gyors és fájdalommentes átmenetet akarok, mint, gondolom, ön is. Tehát ha bármire, akármire szüksége van tőlem, ne habozzon megkérni Émile-t.

– Úgy lesz. Mészi, sieur.

– Ő mindig tudja, hol talál engem. Jó a modora, és egész ügyes. Bár remélem, nem bánja a kutyaszőrt. Itt is… – A mindenesfiú arca megrándul, amikor Didier szürke szőrcsomót sodor le az ingujjáról. – Tudja, segít a kutyák szállásánál.

– Értem.

– Ha bármire szüksége van a városból, küldje érte. Önnek nem szükséges elhagynia a château-t. Sőt, jobb, ha nem is teszi. A tél erősödésével nem lenne jó, ha a falakon kívül rekedne. Nagy szégyen volna, ha két orvost is elveszítenénk egy héten belül.

Egy kis klinikában a prérin egy paranoiára hajlamos agy megpróbálja ezt fenyegetésként felfogni, míg egy másik fölnevet a felvetésre. Didier nem fenyeget – legalábbis közel sem olyan ügyesen, mint az apja.

– Nem fog elveszíteni – mondom őszintén. Ez a bizonyos gazdatest áldozatául eshet a hóviharoknak és a téllel érkező kórságoknak, de én nem.

Émile nem beszél, vagy talán nem is képes rá. Ettől még kiváló társalkodó. Gondolatait tisztán közvetíti homlokráncolásával és bólintásaival, szemöldöke rándításával, könyöke és csuklója meghajlításával. Mesteri élcműves, nehéz kérdések eszes megfogalmazója, és bár ritkán adja jelét, meglehetősen ügyes mosolygó.

Könnyedén helyezkedik vissza a doktor asszisztensének szerepébe. Korábban számos alkalommal segített, lefogta az ikreket az oltásaikhoz, igazgatta a báró gépkarjait és tárcsáit, szorongatta Didier feleségének reszkető kezét balszerencsés vajúdásai során. Émile talán nem ismeri fel a helyzete ismerősségét, de a keze igen.

Miközben szétszedem a testemet, ő mellettem téblábol. Kesztyűs keze porcokat tapogat, megméri a keresztmetszetek átmérőjét, megdönti a szikét, hogy kék villanásokkal kérdezze, hol és mikor vágjon. Jól leplezi az undorát, de elég ideje ismerem, hogy megértsem a kis ráncokat a homlokán, ahogyan feszengve rágja az ajkát. Sötét szeme minduntalan a hulla beesett arcára téved, a parazita vékony, lemetszett csápjaira, amelyek az üres szemgödörbe tapadnak. Ahhoz szokott, hogy mozgásban látja ezt az arcot, mosolyogni a szájat és elgondolkodva megrándulni a homlok ráncait.

Engem is elszomorít egy régi gazdatest boncolása, bonyolult gépezetének alkatrészekre bontása, jellegzetességeinek eltörlése. Mint minden test, ez is elég sérülést szedett össze, amelyek olyan egyediek, mint az ujjlenyomat. Minden sebhelyet, minden törést, égést és szakadást ismerek, a bomlás minden jelét, amelyet benne lakásom okozott. Jól viseltem ezt a testet, de még sok napot élvezhetett volna, ha nincs az a kósza szike.

Küzdelemnek semmi nyoma, és a penge behatolásának szöge is igazolja az öngyilkosság teóriáját. Elmémben olyan mélyen gyökerezik az emberi anatómia ismerete, akár az ösztönök, ezért nehéz lenne bármelyik kezemmel is elvéteni az ütőeret. Egyáltalán nem vall rám, hogy ilyen módszerekre fanyalodjak egy test elpusztításához, de nem tagadhatom le az előttem elterülő bizonyítékot. Pillanatnyilag, mivel sejtelmem sincs arról, ki és miért ölne meg engem, muszáj azt feltételeznem, hogy tudtomon kívül én magam tettem ezt magammal.

Miután befejeztem a mintavételt és alaposan átvizsgáltam magamat, vékony lepedőt dobok a felboncolt hullámra. Biccentek Émile-nek, és levesszük a köpenyeket és az álarcokat. Amit nem lehet sterilizálni, azt itt hagyjuk, hogy a testtel együtt égjen el.

A mindenesfiú segít a lakrészembe vinni a mintákat. Nyugtalan hallgatásba burkolózva festjük meg és tesszük tárgylemezre a szöveteket, olajlámpásokat rendezve el a sárgaréz mikroszkópnak fenntartott kis szentélyben. Vénséges, rosszul kalibrált eszköz, az otthoniakhoz képest szinte játékszer, de akárhol vagyok, szeretem, ha a kezem ügyében van egy. Mindig praktikus, ha az ember ablakot tud nyitni magára.

Ha egy gazdatestemet felvágja az ember, és vérkenetet készít, vagy ha rendes fény alatt felnagyítja szöveteinek egy vékony mintáját, rövid időre, mielőtt a bomlás elhatalmasodna rajta, tökéletesen kerek fehér pöttyöket pillanthat meg. Ha ezeknek a parányoknak azt mondaná, mosolyogjanak, látná a gazdatestük ajkát engedelmesen felfelé görbülni. Ez azért van, mert lelkem megszámlálhatatlan kis darabkája szeret megfelelni másoknak.

Amikor a mikroszkóp egyetlen lencséje fölé hajolok, saját sejtjeim összezsugorodott töredékeit látom, ahogy vártam. Nem találom nyomát más betolakodónak, nincsenek fekete hifák vagy felpöndörödött ostorok. Nyálkahártya, bőr-, tüdő- és bélszövet – egyik mintát a másik után helyezem a vizslató lencse alá, de nem fedezek fel semmi meghatározó kórképet. Új versenytársam a jelek szerint tudja, hogyan rejtse el a nyomait.

Könyvtáramban két hosszú ujjú kéz táncol egy írógépen, legépelve a szavakat, amelyeket a szám formál a mikroszkóp fölött. Nem sokat vethetek papírra, mert korlátoz a felszerelésem és a rendelkezésemre álló festésre, feloldásra és tartósításra alkalmas vegyszerek szűkössége. A csomó 2,5 cem hosszú, 17 gr, gépelem. Mikroszkóp alatt első ránézésre elágazó hifáknak látszik, de erősebb nagyítással összetettebb, réteges szerkezet tűnik fel. Nem tudom rögtön rendszertani kategóriába sorolni. Bizonyos jellemzői gombaszövetre utalnak, mások állatira. Nem áll rendelkezésre információ a szaporodásáról vagy a terjedési módszeréről. Egyelőre… Itt ujjaim megállnak, ahogy a lehetőségeken rágódom. Csak azt tudom megállapítani, hogy több rendszertani országból kölcsönöz tulajdonságokat. Talán az enyémből is.

– Akármi is az – mormolom. A világ egykor kimeríthetetlen tudása egyelőre szüntelen kutakodásom ellenére sem tudott választ adni erre a kérdésre. – Gondolom, visszaküldhetek egy mintát ebből a lényből Inultusba. Baker biztonságos ládát tudna hegeszteni számára.

Odahaza néhányan határozott igent kiáltanak, de mások figyelmeztetnek, milyen ostobaság egy talán fertőző patogént elküldeni a városba, mielőtt többet tudnék meg róla. El kell ismernem, hogy jogos az érvelésem.

Egy disztális nyúlvány szövetének kenetében szálas szerkezet töredékei látszanak. Izomrostokra emlékeztetnek. Valószínűleg a mozgáshoz szükséges, esetleg a gazdatestbe hatoláshoz. Ostorosok, spórák, lárvák és egyéb láthatóan fertőző sejtek észlelhetően hiányoznak a begyűjtött emberi szövetből. Az egyetlen patologikus rendellenesség maga a makroszkopikus organizmus.

Verdirától százhetvenkét mérföldre délnyugatra éppen egy kar hosszúságú fehérférget húzok ki egy karavánkísérő fiának torkából.

– Talán csak annyi van, amennyit most látok – mondom magamnak a pusztaságon át. Páciensem, a szerencsétlen gyerek ökle ellazul, és megpróbál a féreg testével a szájában mosolyogni. Nem tudja, hogy nem a parazitájáról beszélek, amiről úgy sejtem, hosszának még nagy része a testében tekereg. – Még egy ekkora fehérféreg is egyetlen fertőző sejtként kezdi, mely az állóvíz tetején lebeg. De sok rokona nem megy át ilyen radikális átváltozáson.

– Oszt minek mondja ezt nekije? – kérdezi a páciens anyja, és bőrpáncélos keze megszorítja a fia vállát. – Csak húzza!

Értem az érvelésemet. Talán ez a vékony fekete nyúlványokból álló gubanc egykor pontosan ilyen volt. Talán amikor először találkoztam vele, azt hittem, nem több egy château örökösen öklendező macskái által kihányt szőrgombócnál.

– De emlékeznék ilyesmire – szakad ki verdirai számból, mire Émile kíváncsian pillant rám. Ha egy vonagló gubanc furakodott volna be az egyik gazdatestem valamely testnyílásán, az észrevehető lett volna. Emlékeznék arra, hogy láttam, megettem, befúrta magát a bőröm alá – ha nem lennének az emlékeimben lyukak. Valamiképpen ez a kis teremtmény átvitt és szó szerinti értelemben is lyukakat kapart az agyamba.

Abszurd a gondolat, hogy ez a lény napokon – talán heteken – át élt bennem, elmetszette gondosan kialakított idegpályáimat, és én észre sem vettem. Ötven éven át táncoltam azoknak az ereknek a mentén, néztem azzal a szemmel, lovagoltam meg az azokban a csodálatos axonhálózatokban őrzött érzelmek és logika hullámait. Olyan alaposan és hűségesen laktam abban a testben, mint egy bérlő, milliárdnyi más lakóval osztozva rajta, törékeny ostorosok és szívós pálcikabaktériumok országaival és kommunáival, atkák és protiszták előőrseivel, kereskedve, kommunikálva, csatázva. Most úgy érzem, mintha egy olyan házon sétálnék keresztül, amelyet egykor ismertem, csak hogy rájöjjek: a távollétemben a folyosók és lépcsők átrendeződtek.

Sóhajomra, mely Verdirától egészen a déli árterekig visszhangzik, a mindenesfiú megrezzen. Vigyázzba vágja magát, egyik kesztyűs kezében csipesszel, a másikban fertőtlenítő folyadékkal teli tállal.

– Émile – mondom –, jól sejtem, hogy most először találkozol ilyen teremtménnyel? – Nem kell a fiolára mutatnom.

Bólint.

– Ez… új. – Szájaim többsége további jelzőkkel rukkol elő, ezek némelyike logikus, más része meg nem, és rájövök, hogy valahogyan el kellene neveznem a példányt. Száz hang áll elő javaslatokkal: Macrosporidia, Pseudomycota, 814-Verd lelet, 290-es számú meghatározandó – nem is, csak a 289., a múlt héten sikerült besorolni a sós vízi ingolát. – Akármi is ez – mondom félig magamnak, félig a Verdirában, a gazdatestem mellett álló szolgának –, határozottan okos, ha képes anélkül mozogni a testben, hogy nyomot hagyna maga után.

– Talán van olyan nyom, amit még nem látok – nyugtatom magamat az olajparton álló egyik klinikából.

– Tudasd velem, ha bármi szokatlannal találkozol a házban – fordulok Émile-hez. Felvonja a szemöldökét. – Bármivel, ami szokatlanabb, mint… a szokásos.

Erre mulatva ráncolja homlokát, és bólint.

– Azt hiszem, el kell, hogy engedjelek. – Az órámra pillantok, egyszer, kétszer, mintha mozdulatlan lapja elárulhatná, hová tűnt el öt óra és tizenkét perc. – Hosszú volt a délután. Menj, és foglalkozz kicsit magaddal!

A kijárat felé fordul, minden bizonnyal a kutyák szállására tart, ahol szavak nélkül együttérezhet szavakat nem ismerő barátaival. Az ajtóban azonban megtorpan, ujjai félénken begörbülnek, mintha valamit le akarna írni nekem, de nem tudná, hogyan.

– Van kérdésed? – kérdezem.

Ajkát szinte teljesen összepréseli.

– Mi az?

A lábára néz, majd a falra, és ujjai megdermednek.

– Arról van szó, ahogyan az elődöm meghalt?

Kezét a saját nyakához emeli.

– Én is erre jutottam. De ha tudsz bármi mást, könyörögve kérlek, hogy áruld el!

Megrázza a fejét.

– Jól van akkor. Értékelem a segítségedet, Émile. Kérlek, tájékoztass, ha bármi érdekesre bukkansz. Vagy ha megbetegedsz.

Határozottan, beleegyezően bólint, de egyikünk sem számít arra, hogy olyan állapotban jöjjön el hozzám, mint a régi testem: besüppedt, elfeketedett szemhéjjal és zavart arckifejezéssel. Soha életemben nem láttam még ezt a fiút betegen.

Örök egészsége az egyik ok a sok közül, amiért egykor arra gondoltam, hogy magammal viszem a városba. Didier azonban kerek perec nemet mondott, hiába kecsegtettem busás ellentételezéssel. Csak egy okot hozott fel, ami még most sem igazán érthető számomra. Homlokráncolva beletörölte szemüvegét az ingébe, és kijelentette:

– Akik itt születnek, itt is halnak meg, doktor. Ez egyszerűen így van.

Ahogy Émile eltűnik a folyosó sötétjében, óhatatlanul is eszembe jut, nem szalasztottam-e el egy értékes lehetőséget. A fiú szeme éles, az esze is jól vág, és ha némasága idegi vagy pszichogén, nem pedig testi eredetű, akkor esélyes, hogy helyre tudom hozni. De már túl öreg, és nincs hiány a számomra elérhető okos és tehetséges emberi lényekből. Nincs szükségem Émile-re, és kedvelem annyira, hogy ne akarjam eltörölni.

IV

A VACSORÁRA – rendes vacsorára – heti egyszeri alkalommal kerül sor a Château de Verdirában. A nagy tölgyfa ebédlőasztal hét napból hatszor tökéletesen megterítve, de üresen áll. Kora estétől kezdve éjfélig csengők szólnak a kastély minden lakott zugából, szolgák iszkolnak a konyhából a hálószobákba letakart tányérokkal, és én saját lakosztályom kegyes csendjében költöm el a vacsorámat. A hét utolsó napján azonban a bárót kivakarják a koszból és a folyadékokból, legjobb takaróival borítják, átemelik kerekes karosszékébe, és izzadó szolgái a hátukon cipelik le a toronyból. A karfákról ingaként lengenek a vizelet- és szérumzsákok, és miután végigtolták a château kanyargós folyosóin, leteszik az asztalfőnél. A vacsorához készülve az ikrek besegítik egymást bársonyruháikba, és megpróbálják szétválasztani sötét hajfürtjeik gubancait, az anyjuk parfümöt locsol magára, amit még Inultusban is érzek, és Didier legalább háromnegyed üveg gint benyakal.

Ezen az estén megkér, hogy csatlakozzak hozzá egy aperitifre a szalonban. A meghívó, mely vacsoraidő előtt egy órával érkezik Sylvie kinyújtott kezében, bocsánatkérést is tartalmaz a château-ban töltött első napjaim örömtelen természetéért, valamint egy ígéretet, hogy a szalon nemes szeszei majd segítenek hozzászokni a házhoz és a benne lakó családhoz. Én azonban a csaknem tizenöt itt töltött év alatt már megtanultam azt, amit Didier negyvenévesen még mindig nem: hogy nincs annyi alkohol, amennyitől a családja kellemesnek tűnne.

Miközben begombolom a mellényemet és megkötöm a kravátlimat, a mikroszkóp mellett csillogó kis fiolára nézek. Az organizmus ugyanúgy néz ki, mint amikor kihúztam a bomló szövetből. Mozdulatlanul és légmentes börtönébe zárva tökéletesen ártalmatlannak tűnik, de nincs ínyemre a gondolat, hogy őrizetlenül álljon itt, ahol senki sem látja. Mivel nem tudom meggyőzni magamat az ellenkezőjéről, megfogom az üveget, és a gyertyafénynél megforgatom, alaposan megvizsgálva, nincsenek-e rajta repedések, majd a zsebembe süllyesztem.

Ugyanebben a pillanatban egy inultusi léghajóműhelyben megdagad és szétreped egy mérgező gázokat elvezető cső. Egy férfi felüvölt, egy másik a segítségére siet, és sárgás gőzfelhő kezd kavarogni olyan hevességgel, hogy minden bőrömmel érzem. Mire eljutok a szalonig, a savas felhő megégetett három gépészt, hívatták a kormányzót, és verdirai testemet verejték veri ki.

Didier puha székbe süppedve fogad, mely félig elnyeli. Már jó néhány ital van benne, ő pedig a párnák ölelésének fogságában, vergődve próbál előrecsúszni. Megfogom kinyújtott kezét, de nem tudom, megtisztelni akar-e az érintésével, vagy segítséget kér a felálláshoz.

– Mit inna? – kérdezi. – Pastist, gint, sherryt?

– Vizet – felelem.

– Pont, mint az elődje. – Elmosolyodik. – Az absztinenciát az Intézet követeli meg?

– Gondolom. – Nem kedvelem a részegséget, különösen amikor terjedni kezd az agyak között.

– Mi a fasz történt? – ordítja a munkavezető. Térdelve kötözöm egy gépész égett vállát, miközben cseng a fülem.

Didier egy sárgaréz húzós csengő felé nyúl.

– Hadd hívjak valakit, aki tölt önnek.

– Ne fáradjon. – Úgy teszek, mintha felderíteném a szalont, átcsoszogok a töredezett márványpadlón egy régi könyvszekrényhez, amely gyanúm szerint évszázadok óta nem látott könyvet. Verdira nem az írott szavak otthona. Itt a szájhagyomány uralkodott, legalábbis addig, amíg az utolsó monti mesélőket is le nem mészárolták a château kertjében.

– Igen, a kristálypoharak öntől balra vannak – mondja Didier. – Pont ott. És a palackok… nos, úgy látszik, ön tudja, mit hol talál.

– Sok ehhez hasonló szalonban megfordultam – felelem.

– Elhiszem. – Arca megnyúlik. – Elnézését kell kérnem szerény château-nk miatt, doktor. Sokat fejlődött azóta, hogy a családom fölfedezte, de félek, még mindig elhanyagolt állapotban van.

– Mégis van, ami fényűzésnek számít. – Iszom, megnyugtató hideg csorog le ebből a szájamból az inultusi, füsttől perzselt torkomon. – A víz itt frissebb, mint bárhol máshol.

– Ó, az bizonyos. És hamarosan csöveken keresztül vezetjük majd. A gépészünk a villanyt is kibővíti… majd meglátja, doktor. Ha a búzakő kegyes hozzánk, a château körülbelül öt év múlva olyan lehet, mint új korában. Méltó rá, hogy a világ legnagyobbjai járják a termeit.

Támogatóan rámosolygok. Didier évtizedek óta álmodik arról, milyen lesz a château öt év múlva, nemes vendégekkel, művészekkel, politikusokkal és mágnásokkal telve. Újjáépítve, kivilágítva, lemosva a mészárlások és szellemek emlékét. Én még a rendelkezésemre álló néhány száz aggyal sem tudom elképzelni.

– Nemrég függesztettük fel az új csillárt az étkezőben – mosolyog Didier. – És jelenleg éppen restauráltatok néhány barlangifű gobelint. Felteszem, még nem volt szerencséje az ősi monti művészethez?

– Ne hagyjam, hogy ez a fickó ismét bemutassa a gyűjteményét – figyelmeztetem magamat egy zakatoló troliból.

– Itt-ott láttam már – mondom.

– Elég gyászos állapotban vannak, de megtisztítva káprázatosak lesznek. Igazi mesterművek, doktor. Teljesen különböznek az inultusi kerámiáktól vagy szobroktól… Úgy találtam, délen a szövést mint művészeti ágat annyira alulbecsülik. Nem értik a hasznosság szépségét, és vice versa.

Egy nyomásszabályozó üveglapján repedés fut végig. Forró levegő süvít ki a velem szemben lévő csőből.

– Látom, untatom – nevet Didier.

– Korántsem, sieur. – Leülök vele szemben.

– És hogy halad a nyomozása, doktor? Sylvie azt mondja, sok időt töltött a hűtőkamrában. Vizsgálgatva… – Elhallgat, talán nem hajlandó szavakba önteni, pontosan mit is tettem a hullával.

– Alaposan megnéztem, igen. Sajnos semmi használhatóra nem bukkantam.

– A sebével kapcsolatban?

– Vagy a fertőzéssel kapcsolatban. Nem tudom meghatározni a forrását.

Didier borostás állát veregeti a hüvelykujjával.

– Talán még Inultusból hozta magával, amikor először ideutazott.

– Ha így volt, akkor a fertőzése tizenöt évig lappangott – mondom. Bőven elegendő idő ahhoz, hogy azonosítsak és kiűzzek egy élősködőt, akármekkora is. Nagylelkűen osztozkodom, de vannak olyan bűnök, amiket nem tűrök el. – Nem lehetetlen, de nem túl valószínű.

– Különös, hogy csak neki voltak tünetei – töpreng Didier. – Talán úgy szedte össze a betegségét, hogy olyasmit csinált, amit mi, többiek nem. Vagy oda ment, ahol mi nem jártunk.

Lenyelek egy korty vizet, és gondolataim egy sötét barlangba tévednek. Látásom alagúttá szűkül, kiszögellő kőgyűrűkkel, amelyek olyanok, mint egy gigászi megkövesedett állat bordái. Ezen a helyen csak én jártam, és nem akarok ismét odamenni.

– Körbe akartam kérdezni a château-ban, hogy kiderítsem, nem látott-e bárki hasonló lényt.

– Édes halott istenek, remélem, hogy nem. Én biztosan nem láttam.

Két szag facsarja meg az orromat, először a léghajóműhelyből származó vegyi füst, aztán egy parfümfelhő, mely a szalon ajtaján libben be. Az előbbit evakuálásra felszólító kiáltás követi, a másikat Didier felesége, magasra tornyozott hajjal, kerek hasán feszülő sötét selyemruhában.

– Megint nélkülem tütükézel, szívem? – kérdezi.

– Hélène. – Didier mosolya örömtelen és törékeny. – Nem látod, hogy a jó doktor és én társalgunk?

– Persze hogy nem – feleli a nő a palackokkal teli polchoz lejtve, majd barna szemét résnyire húzva végignéz rajta. – Két embert látok egymással szemben ülve, és a gondolat, hogy esetleg társalognak, meg sem fordult a fejemben.

– Nos, éppen a kórbonctan hátborzongató finomságait akartuk megbeszélni, nemde? – néz rám segélykérően a férje. – Ez a téma bizonyára kevéssé érdekel.

– Mert téged igen? – nevet Hélène. – Elég lenne három szó bárminek a „hátborzongató finomságairól”, és már el is ájulnál. – Egy likőrösüvegért nyúl, és bőségesen tölt egy metszett pohárba.

– Tényleg muszáj…?

– Önt kerestem, doktor – folytatja a nő a díványra ereszkedve, és az ajkához emeli a poharat. – De nem találtam ebben a zűrzavarban, ami a mi drága halott orvosunk körül kialakult. Az ember azt hinné a szolgák viselkedése alapján, ez az első hulla, amit ebben a nyomorúságos öreg házban találtak.

– Hélène, nem lenne szabad innod – mondja Didier.

– Van a bőrömön egy elváltozás, doktor, ami érdekelheti önt – folytatja a nő. – Egy furunkulus, itt. – Fölemeli a karját, és bő ruhaujját nehézkesen a válláig hajtja. – Érintse meg. Esküszöm, már gennyedzik is.

– Hélène! – sziszeg Didier. – Könyörgök, sérn, az illendőség…

– Csak nyugodtan, ott van… ó, de sima a keze, szinte mint egy pólyás babáé. És minden ujja megvan! Milyen kellemes ilyen fess facsemetét látni a sok fagyott fa között.

– Máris részeg vagy? – Didier a homlokához kap. – Nem lenne szabad… különösen a te állapotodban.

– Ugyan. Nagyon jól tudod, hogy amikor az ikrekkel voltam viselős, a sört is szívesen elviseltem.

– Ne beszélj ilyesmikről, különösen nem a…

– Az orvosunk előtt? – nevet Hélène. – Az egyetlen ember előtt, akinek joga van az anyai egészségemet firtatni? A halott istenekre, marin! Hébe-hóba egy-egy kortyocska segít kibírni.

Enyhe szellő suhan be a könyvtáram ablakán, megzizzentve ezer ősi napló lapjait, ennek ellenére nem tudok vitatkozni a nővel. Hélène próbálkozásai, hogy testvért produkáljon az ikreknek, sokkal látványosabb kudarcot vallottak, mint bármi, amit a régi szövegekben leírtak. Elvetélt magzatai bonyolultak és lenyűgözőek, sejtszinten is egyedien katasztrofálisak. A szerencsétlen teremtésekből többet is tartósítottam a gyűjteményem számára, és legalább egy agyam gyakran töpreng rajtuk. Nehéz anélkül elmenni mellettük, hogy az embert ne szállná meg az ámulat érzése.

– Tapogassa meg – unszol Hélène, és az állítólagos furunkulus felé int. – Itt van.

– Hagyd abba – szól rá a férje.

Közelebb hajolok, hogy megvizsgáljam a sima kipirult bőrt.

– Semmit nem látok.

– Kérdeztem én, hogy lát-e valamit? Azt mondtam, tapogassa meg.

Kitapintom az axilláris területet és a bordákat, de nem találok semmi érzékelhetőt, pláne nem olyasmit, ami bármilyen folyadékot kiválaszthatna.

– Egyszerűen nem hiszem el – nyög fel Didier. – Távozz! Parancsolom, hogy távozz!

Hélène elmosolyodik.

– Damúr, nem látod, hogy épp el vagyok foglalva?

– Azt kell mondanom, a bőre tökéletesen egészséges – közlöm vele.

– Azok az átkozott kutyák, doktor – panaszkodik. – Nem bírok egy fedél alatt maradni azokkal a vadállatokkal, tönkreteszik az arcbőrömet. Természetellenesek. Ők is, és ez a hideg is. Mindig mondom Didier-nek, hogy nem tesz jót az egészségemnek, tudja, itt semmi nem jó az egészségemnek, de ő nem hallgat rám… Nyomja erősebben, ott van.

– Elnézését kérem – felelem. – Nem érzek semmit.

– Akkor éppolyan hasznavehetetlen, mint az előző. – Leereszti a karját, lehajtja a ruhaujját, és visszaveszi az italát. – Melegedjen szegény lelke a pokolban. Rájött már, ki ölte meg?

– Nem, madame…

– Tulajdonképpen nem nagy rejtély… de tartsa a szemét azon a szolgán.

– Melyiken, madame?

– Tudja. A montin.

A gondolat, hogy Émile egy szikét döf a torkomba, csak azért borzasztó, mert annyira abszurd.

– Biztosra veszem, hogy neki semmi köze hozzá.

– Mindig olyan csendes volt – nyögdécsel egy páciens a Whesler-szigeteken, ahogy összevarrom a sebet, amelyet kedves és félénk unokaöccse kése hagyott benne. Inultusban egy gépész a hosszú időn át fokozódó nyomásról magyaráz a kormányzónak.

– Hát persze hogy nem ő volt – mondja Didier. – Ő sosem tenne ilyet. Nincs meg benne, ami ehhez kell.

– Ő egy tolvaj, marin – csattan fel Hélène. – Úgy settenkedik, mint egy kutya… cseppet sem lepne meg, ha kiderülne, hogy úgy is harap. – Elhallgat, hogy kortyoljon az italból, mosolya szilánkokra hasad a kristály élein. – Most, hogy jobban belegondolok, Émile és a mi drága orvosunk meglehetősen sok időt töltött együtt a halála előtt, nem? Túl sok időt. Talán szeretők voltak, és összevesztek… nem ez lenne az első civakodás, ami vérontásban végződik ebben a házban, nem igaz?

A férje elszörnyedve elvörösödik.

– Hogy merészeled…

– Nem volt semmi ilyen vita – szúrom közbe, csak hogy elfojtsam az egyre növekvő ellenségességet. Kedvelem Émile-t, ahogy sok másikat is, de sosem vetemednék vele ilyesmikre, még akkor sem, ha képes volnék rá. – Öngyilkosságot gyanítok.

– Csakugyan? – Hélène módszeresen szedett szemöldöke szinte jólesőn szalad fel. – Nos, azt hiszem, ezért senki nem hibáztathatja. Csak égesse el a testét, és felejtse el! Önnel is ezt teszi majd az utódja, amikor ez a hely önt is az öngyilkosságba kergeti.

– Az ég szerelmére, famm – mormolja Didier megadóan összeroskadva.

– Madame, azt reméltem… – Elhallgatok, megérintem a zsebemben az üveget. – Meg akartam kérdezni, felismeri-e…

Ekkor egy likőrösüveg, anélkül hogy bárki hozzáért volna, váratlanul lerepül a polcról és darabokra törik a padlón. Kérdésem a torkomon akad.

– Te jó ég. – Didier nagyot nyel, a csorba márványon pörgő palackot nézi. – Mit gondolsz, hogy csinálták?

– Nyavalyás lányok – sóhajt Hélène. – Tudják, hogy a szalonba nem jöhetnek be.

Az elektromos lámpák villódznak, a gyertyák pislákolnak a huzatban, amiről nem tudni, honnan jön, és a szobára egy pillanatra sötétség borul. Lassan, nyikorogva ajtó nyílik. Sötét hajcsomó lebeg be, közepéből két kis test nő ki, mint két növényi szár.

Az ikrek nincsenek a fejbőrüknél összenőve, de akár lehetnének is. Attól a pillanattól fogva, hogy kicsusszantak az anyjukból – az egyik elülső fejvégű, a másik farfekvéssel –, a lányok koponyája ezernyi módon próbált összekapcsolódni. Órákat képes vagyok azzal tölteni, amikor épp nincs más dolgom, hogy különválasszam göndör fejüket egymástól. Ezt időt rabló, de szórakoztató munkának látom. Sok ikret választottam külön életemben, de soha nem tapasztaltam a vonzódás ehhez fogható csodáját.

– Lányok – szólal meg Didier, és próbál kievickélni karosszéke párnázott karfái közül –, hányszor mondtam már, hogy hagyjátok abba ezeket a csínyeket?

– Tudjátok, milyen ideges lesz tőlük a papátok – mondja Hélène. – És… a patvarba, hogy gubancolódtatok már megint össze?

– Szellemek támadtak ránk – így az egyik iker.

– Lekergettek a lépcsőn – így a másik. Hangjuk egyformán őszinte, de arcukon ugyanaz a csibészes vigyor ül. Magamra emlékeztetnek, amikor egynél több szájam mosolyog egyszerre.

– Megsérültünk. – Az első fölemeli a karját, és büszkén mutatja az apró piros nyomokat elefántcsontfehér bőrén.

– Az enyém mintája ugyanilyen, csak megtükrözve.

– Az istenek tetemére, nyilvánvaló, hogy ti szúrtátok meg magatokat – sóhajt Hélène. – Menjetek, szedjétek rendbe magatokat, mielőtt a nagyapátok ideér. Legalább a ruhaujjatokat engedjétek le. Gyertek, majd én… Esküszöm, nélkülem halottak lennétek. – Kitessékeli az ikreket a szalonból, végig a folyosón. Ahogy elhaladnak, a gyertyák és lámpák megvonaglanak, de miután továbbállnak, a lángok ismét egyenletesen égnek tovább.

– Bámulatos a lányok képzelete – mondja nekem Didier, felhajtva a megmaradt negyedpohárnyi italt, majd az után nyúl, amit a felesége hagyott itt. – Bár néha aggódom miattuk. Mindig ámokfutást rendeznek, és ghúlokat, kísérteteket és egyebeket kergetnek.