HERCZEG FERENC

GYURKOVICS FIÚK

Gyurka és Sándor

Két regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

GYURKOVICS FIÚK

ELŐSZÓ

I. IKREK.

Tavaszi rügyek.

Királyért és hazáért.

Jutka és a kétfejű sas.

Felsőbb leánynevelés.

A bajai bál.

Az anyai szív.

Még egy anyai szív.

A Gorgó-szemű hölgy.

Jutka második eljegyzése.

A megszöktetett hadnagy.

Az ikrek.

II. HOGY LETT MILÁNBÓL KÉPVISELŐ?

Nehéz napok.

A bolygó bunyevác.

A lőcsei sárga asszony.

A kécskai rókavadászat.

Titánok harca.

A kalotaszegi varrottas mellény.

Szép Heléna.

Milán az alkotmányban.

Gyurka és Sándor

ÚJABB ADATOK A GYURKOVICS-FIÚK TÖRTÉNETÉHEZ

ELŐSZÓ.

I. TANULÓÉVEK.

A kecskebéka és a tüzérgomb.

Anikó.

Zsiványélet.

II. SZERELEM ÉS ÉRETTSÉGI.

Előzetes fölvilágosítások.

Gyurka majdnem párbajt vív.

A csoda.

Az első pofon.

Anikó.

III. GYURKA HÁZASODIK.

Előzetes fölvilágosítások.

Gyurkovicsné kombinációja.

A hozományvadász.

A botrány.

ELŐSZÓ

Az 188*-ik farsang utolsó éjszakáján különös és titokzatos kalandot éltem át, amely még a böjt végén is foglalkoztatta a fantáziámat.

A nőegyesület nagy álarcos bálján voltam és mikor hajnalfelé hazaballagtam, a behavazott háztetők fölött olyan valószínűtlen, lila fényesség ült, aminőt eddig csak a Mednyánszky báró egyik-másik képén láttam.

Hazaérkeztem kis legénylakásomba és botorkálva mentem végig a dolgozószobámon, aztán a koromsötét hálószobába léptem, ahol szokásom szerint tapogatózva gyújtókra kezdtem vadászni. (Erzsók asszony minden este gondoskodott róla, hogy ezt a vadászatot izgalmassá és érdekessé tegye, amennyiben ravasznál ravaszabb búvóhelyeket eszelt ki az üldözött svédek számára.) Végre halalit fújhattam, megtalálván a gyújtót. Ebben a pillanatban ideges nyugtalanság fogott el és az a biztos meggyőződés vett rajtam erőt, hogy kívülem még másvalaki is lélekzik a sötét szobában...

Az ágyban — az én ágyamban! — egy alvó ember feküdt! Eleinte babonás félelem fogott el...

Kísértetekben ugyan nem hiszek, de tudom, hogy mi a hallucináció és olvastam egyszer egy úrról, — izgalmas história volt — aki éjszaka hazament és saját képe mását látta a szobájában feküdni... (Az az úr később megbolondult.)

Mikor jobban szemügyre vettem emberemet, megkönnyebbülten felsóhajtottam. Nem én vagyok. Ő barna, én pedig szőke vagyok. Mindenekelőtt pedig bajuszkötőt visel az orra alatt, én pedig sohasem éltem ilyen szerszámmal.

Mélyen aludt és én kényelmesen szemügyre vehettem. Annyi bizonyos, hogy most látom először életemben... Az én hálóingem van rajta... Az éjjeli szekrényen álló vizespohárba egy vastag, fehér szegfűvirágot tett... A ruháját — selyembélésű frakk, fehér báli mellény, aranygombos ing és a többi — szép rendesen a székre rakosgatta... Apró holmiját az asztalra szórta: elegáns pénztárcáját, monokliját, aranyóráját, kését, selyemkendőjét és szivartárcáját... A szivartárcán email-címer fénylett: piros mezőben fehér macskafej.

Jó ideig azon tanakodtam, mit tegyek a rejtelmes alvóval, aztán elhatároztam, hogy semmit se fogok tenni. Eszembe jutott a beduin, aki szentnek és sérthetetlennek tekinti a sátrába tévedt idegent és elhatároztam, hogy nem leszek vadabb a sivataglakónál. Nem dobom ki ágyamból a felkötött bajuszú idegent, aki nemes bizalommal vette magára a hálóingemet.

Agyat vetettem magamnak a díványon és elaludtam, abban bizakodván, hogy a reggel majd meghozza a titok magyarázatát. A reggelt azonban elalud

tam. Mire fölébredtem, délfelé járt az idő és vendégem — ezt Erzsók asszonytól tudtam meg — tíz óra tájt fütyörészve hagyta el a lakást. Előbb azonban megitta a reggeli teámat és megette a két lágy tojásomat.

Erzsók egy levelet talált íróasztalomon. Az a barna úr írta.

»Szervusz, vén korhely! Nem akartalak fölkelteni, azért búcsú nélkül távozom. Feri azt üzeni neked, gyere el délben a törzsasztalukhoz ebédelni. Egy inget vettem kölcsön a szekrényedből.

Ölel: Gyuvkrics.«

Most is csak annyit tudtam, mint tegnap este. Ki ez a fesztelen modorú Gyuvkrics, aki vén korhelynek nevez és kotorász a szekrényeimben? Ki az a Feri és merre van a törzsasztala?

Sorra vettem összes Feri nevű ismerőseimet, de senki se tudott Gyuvkrics úrról.

A böjt vége felé történt, hogy fölmentem a kaszinómba és éjfélig elgibiceltem a játékosoknak. Köztük a legtökéletesebb és legmerészebb — akit gyönyörűség volt nézni — egy barnaarcú, hetyke bajuszú kapitány volt. Ennek az embernek megvolt az az istenadománya, hogy ha két filkót mutatott föl neki a partnere, szeme járásából csalhatatlan biztossággal meg tudta mondani, hogy ott van-e a kezében a harmadik, vagy ijesztésre dolgozik-e.

Szemem egyszerre megakadt a kapitány szivartárcáján, mely ott feküdt előtte a zöld asztalon. A tárcán email-címer fénylett, a címer fehér macskafejet ábrázolt piros mezőben.

— Ki ez a kapitány? — kérdeztem a szomszédomtól.

— Gyurkovics Géza. Vidéki ember.

Gyuvkrics — Gyurkovics... Ő az! Mikor azonban később óvatosan megkérdeztem a kapitánytól, járt-e farsangon Pesten, ő a fejét rázta.

— Egy esztendeig nem mozdultam ki a falumból.

A tavasszal egy vendéglői asztalon megint láttam egy macskafejes szivartárcát, ez Gyurkovics Milán képviselő tulajdona volt. Ő sem tudott az éjjeli kalandról, egyébként pedig sokkal komolyabb politikus, semhogy rávallana a dolog.

A titok fátyolét végre Horkay Feri barátom lebbentette föl, egy véletlen találkozás alkalmával.

— Gyurkovics Gyurka hált nálad, — mondta. — Ügy volt, hogy hárman jöttünk föl a Bácskából, a Rédey-piknikre... Nem akartunk vendéglőben aludni és megosztottuk magunkat a barátaink közt. Megbeszéltük, hogy én nálad alszom, Gyurka meg a duhaj Elefántovicsnál, a harmadik másvalakinél... A pikniken azonban Gyurka összeveszett Elefántovicscsal és azért szállást cseréltünk: ő hozzád ment, én pedig Elefántovicshoz...

Így esett, hogy érdeklődni kezdtem a Gyurkovics-fiúk iránt és tudakozódtam a viselt dolgaik után. Amit megtudhattam, személyes tapasztalataimból és mások útbaigazítása nyomán, azt a következőkben mondom el olvasóimnak. Mielőtt azonban rátérnék a részletekre, szükséges egy általános tájékoztató pillantást vetnünk a Gyurkovicsék családfájára.

A fiúk apja, néhai Gyurkovics Sándor, bács- tamási birtokos volt. Tamási Gyurkovics Sándornak és rác-mileticsi Csákó Annának, a volt csajkás kerület híres szépségének húsz esztendeig tartó boldog házasságából tizenkét törvényes ivadék származott.

Íme a nemes családfa legifjabb hajtása:

1-2. Géza (katona) és András (gazda) ikrek.

3.      Milán (országgyűlési képviselő).

4. Sári (Hidvéghyné).

5. Gyurka (bajai főszolgabíró). Gyurkovics Sándor

6. Ella (Gábor Endréné). Csákó Anna

7. Sándor (gazda?).

8. Katinka (Radványi tábornokné).

9. Terka (Török Latiné).

10. Liza (Radványi Gidáné).

11. Klári (Horkay Feriné).

12. Mid (Sándorffyné).

Föl kell e helyen említenem, hogy Gyurkovicsné Csákó Anna jónak látta a családfán bizonyos önhatalmú változásokat eszközölni, az ifjabb Gyurkát és Sándort az ötödik, illetve hetedik helyről a negyedik, illetve ötödik helyre léptette elő, az ilyenképpen üresedésbe jött hatodik és hetedik helyre pedig Sárit és Ellát osztotta be. E változást elfogadta az egész család és a leányok oly következetesen ragaszkodtak hozzá, hogy ifjabb fitestvéreiket mindenkor bátyámnak szólították, megadván nekik az idősebbeket megillető minden tisztességet. És ha meg is esett néha, hogy a' szórakozott Sándorka nénémnek nevezte Sárit Vági Ellát, a költők által oly sokat megénekelt anyai kézgyors legyintéssel torolta meg a házi statútumon ejtett csorbát.

Gyurkovicsné intencióihoz képest tehát a következő helyreigazítást eszközlöm a családfán:

3. Milán

4.      Gyurka

5.      Sándor

6. Sári

— több évi szünet —

7. Ella

8.      Katinka

A családfa adatait még néhány általános észrevétellel kell kiegészítenem.

Nem tudom teljes biztonsággal kideríteni, hogy az ikrek közül melyiket illetik meg az elsőszülöttnek és a család szeniorénak jogai. Hogy így van, annak Jurenák asszonyság szórakozottsága az oka, aki közvetlenül a babák születése után fölcserélte a kettőt. A majoreszkó kivételes állását és az állás szimbólumát alkotó családi pecsétgyűrűt később mind a két fiú követelte. A gyűrű ideiglenesen András birtokába jutott, később azonban, már hadnagy korában, Géza kártyán elnyerte tőle. Mivel András mindvégig respektálta bátyjának ezt a szerzett jogát, én is kénytelen vagyok vele s azért tettem Géza nevét első helyre a családfán.

E helyen megjegyzek még annyit, hogy Sándor foglalkozása mellé kérdőjelet (?) kellett tennem, mivel eredetileg mérnöki pályára készült és csak Wartha professzor úr érthetetlen kíváncsisága folytán szentelte erejét ideiglenesen a családi gazdaság föllendítésének. (Fölösleges talán megjegyeznem, hogy a nevezett tanár úr kíváncsisága különböző szigorlati kérdésekben nyilvánult.)

Ez általános észrevételek után rátérhetek elbeszélésem tulajdonképpeni hőseire, a Gyurkovics-fiúkra.

I. IKREK.

Tavaszi rügyek.

— Szomorú dolog az, ha valakinek örökös nélkül kell meghalnia! — így sóhajtott házasságának második esztendejében a bácstamási földesúr, aki akkoriban már lemondott a reményről, hogy az ég gyermekkel fogja megáldani frigyét.

Gyurkovics Sándornak ez a sóhajtása elhamarkodottnak bizonyult, aggodalmát már az ősszel kétszeresen is megcáfolta az ég, ikrekkel ajándékozván meg nejét. (A cáfolat — mint tudjuk — később még gyakrabban is ismétlődött.)

A földesúr bátyja, főtisztelendő és nagyságos Gyurkovics Nektáriusz, kolumbácsi címzetes prépost (in partibus infidelium) — a kettős családi örömben a mennybéliek különös kegyelmének jelét látta és azt az indítványt tette az anyának, hogy ajánlja föl egyik fiát az egyház szolgálatának.

— Jól van, — mondta Gyurkovicsné — Gézából papot csinálhatunk, legalább nem fogja elkövetni azt az ostobaságot, hogy megházasodik.

Gyurkovicsné ugyanis híve volt ama különös teóriának, hogy a nők okosan cselekszenek, ha sietnek fölvenni a házasság szentségét, az erősebb nemről azonban azt tartotta, „bolond az a férfi, aki igát vesz a nyakába”. Hogy ő nagysága miként akarta összeegyeztetni a két nembeliek ellentmondó érdekét, az előttem is örök rejtély marad.

Egy jelentéktelen családi esemény mégis gondolkozóba ejtette a szülőket, hogy vájjon megvannak-e Gézácska lelkében a szent pályához szükséges előföltételek. Egy tavaszi napon ugyanis a két baba, édesanyjuk fölügyelete alatt, kinn gügyögött a verőfényes pitvarban kiterített paplanon. Géza kezében is volt egy kaucsuk-csacsi, a Bandikáéban is. Bandika — aki igen csöndes gyermek volt — ekkor egy gyors mozdulattal kikapta Géza kezéből a játékszert. A nyolchónapos Géza erre parányi kezével egy kifogástalan pofont mért kis testvére kövér arcára. Csattanó és a lovagiasság szabályai szerint kimért pofon volt, amely — mivel Gézácskának sohasem volt alkalma ilyesmit látnia — föltétlenül a gyermek bensejéből fakadt.

— Nézd a kis krakélert! — kiáltotta anyai önérzettel Gyurkovicsné. — Ebből se lesz ám pap!

— Miért nem? — szólt Gyurkovics úr. — Derék tagja lehet az ecclesia militans-nak.

A reá következő esztendőben egy újabb cáfolat érkezett Gyurkovics úr fentebb említett aggodalmára: Milán, — két esztendő múlva megint egy fiú: Gyurka.

(Bocsánatot kérek, de e helyen egy magyarázatot kell közbeszúrnom. Föltűnhetett, hogy a harmadik gyerek, Milán, bunyevác létére rác keresztnevet kapott. Ez a név, — melynek a fiatal úr később nagy hasznát látta, mivel különböző alkalmakkor magyar urak által a beolvasztott szerb nemzetiség képviselőjeként ünnepeltette magát, — ez a név, mondom, Gyurkovicsné egy téves kombinációjának emléke. A gyöngéd anya ugyanis, midőn fiát Radovánovics Milánnak, a híres bácskai disznókirálynak tiszteletére — saját arisztokratikus lelkiismeretének erőszakos — elnémításával — Milánnak kereszteltette, abból a föltevésből indult ki, hogy a rác koma egykor majd szemérmetlenül nagy vagyonának egy részét keresztfiára fogja testálni. A milliomos agglegény azonban másképp cselekedett. Miközben ugyanis el-eljárogatott a Gyurkovics-házba, annyira megkedvelte a családi élet örömeit, hogy feleségül vette a Gyurkovicsék nevelőnőjét, a következő esztendőben pedig maga is keresztkoma után nézett.)

Az idősebb Gyurkovics-fiúk különben határozott ellenszenvvel fogadták sűrűn érkező kisebb testvéreiket. Gézácska egyszer egy igen cinikus kijelentéssel döbbentette meg édesanyját.

— Mire való ez a sok gyerek? — kérdezte blazirt arccal.

A másik pedig, Bandika, mikor egyszer a dadájával a tamási töltésen sétált és a rét zöld békanyálában gázoló gólyamadarat látott, dühbe jött. Fölemelte parányi öklét és haragosan megrázta a madár felé.

— Vigye vissza! — kiáltotta. — Hallja maga? Mind vigye vissza, — hogy ne visítsanak mindig!

A dada állítása szerint Gyurkovics Bandi a testvéreit akarta elvitetni a gólyával...

A sokfejű családnak is kétségkívül megvannak a maga előnyei, amelyek közt nem utolsó helyet foglal el az az élvezet, mikor valaki teljes négyesfogatot állíthat össze a testvéreiből. Hitelt érdemlő idősebb emberek állítása szerint a serdülő Gyurkovics-fiúk abban az időben azzal tűntek ki kortársaik közül, hogy sokat és irtóztató hangon ordítottak. E tehetségük jellemzése céljából egyik régi nevelőjük a következő történelmi hipotézist kockáztatta meg.

A cimberek és teutonok rettenetes csatakiáltásukkal megfélemlítették a római légiókat és elfoglalták felső Itáliát; ha a cimberek és a teutonok a Gyurkovics-fiúkkal szövetkeztek volna, akkor biztosan elfoglalták volna Rómát is.

A fiúk különösen olyankor hallatták félelmetes hangjukat, ha erősebb kedélyhullámzások hatása alatt állottak. így példának okáért ordítottak, ha jól mulattak játékközben, ordítottak unalmukban is, ha nem tudtak mit játszani és ordítottak végül és főleg, ha verést kaptak.

Édesapjuk átlag minden héten egyszer megverte őket. Rendesen szombaton este, miután kifizette a napszámosokat. Pausálét adott nekik a hét folyamán esetleg elkövetett, de ki nem derített csínyekért. A köztudomásra jutott alacsonyságokat is csak a legritkább esetekben lehetett rábizonyítani szerzőjükre és azért Gyurkovics úr azt a módszert alkalmazta, hogy minden rendetlenségért, amelyet a házban tapasztalt, felelősségre vonta valamennyi fiát. A fiúk ismerték apjuknak ezt a szokását és azért, ha napközben például tört ablak csörömpölése ütötte meg a fülüket, már eszük nélkül futásnak eredtek. A kertkerítésen előrelátó gondossággal több nyílást készítettek; a lyukakat, melyeket romantikus nagyzolással várkafruknak neveztek, szétosztották maguk közt és veszedelem idején a gyík ügyességével siklott át kiki a maga kapuján, ki a szabad rétre. (A kivétel csak a hosszúlábú Milán volt, aki már nyolcéves korától kezdve megvetette a várkaput: ő üldözött zerge módjára repült át a kerítésen.)      •

Gyakran lehetett látni Gyurkovics urat, amint — a pipaszárat óvatosan a háta mögé rejtve — a kerítés mellett állva, alkudozásokat folytatott a réten cigánykerekező gyerekekkel.

— Gyere be, Géza fiacskám!

— Minek, apuskám?

— Adnék egy pofont, fiacskám.

— Kettőért sem megyek, apuska!

Az elemi tantárgyakban otthon oktatták a fiúkat, akik évenkint átlag egy-egy nevelőt fogyasztottak el. Kivétel megint Milán volt; az ő virágkorának egyik esztendejében három tanító váltotta föl egymást a bácstamási kastélyban.

Az ikreket, Gézát és Bandit, aztán gimnáziumba adták, Gézát Bajára, Bandit pedig Szabadkára. Géza új környezetében sokat beszéltetett magáról egy különös ötletével. Néhány hazulról elcsent dominókő segítségével ugyanis valami játékot komponált, mely — a vizsgálatot megejtett tanári karnak ez ügyben szerkesztett hivatalos jelentése szerint — alapelveiben feltűnően hasonlított a ferblinek nevezett hazárd kártyajátékhoz. E játékra megtanította iskolatársait, elnyervén tőlük — jelentés szerint — »ozsonnapénzüket, tollaikat és irkáikat«.

Az év végén a direktor levelet intézett Gyurkovics úrhoz, megkérvén őt, adná fiát más iskolába, mivel különben a tanári kar kénytelen volna Gézát kizárni a bajai intézetből. Az apa nem igen csudálkozott ezen, nagyon csodálkozott azonban egy hasonló értelmű másik levélen, melyet a szabadkai intézet direktora írt neki, András fiára vonatkozólag. A két levélnek az lett az eredménye, hogy Gézát Szabadkára, Andrást pedig Bajára küldték, a két tanári kar pedig az új iskolai évben külön-külön konstatálta, hogy az idei Gyurkovics még rosszabb a tavalyinál.

Hogy az ikrek ilyen körülmények közt mégis elvégezték a gimnáziumot, sőt érettségi bizonyítványt is szereztek, annak a nyilvánossági joggal fölruházott magángimnáziumnak a fővárosban virágzó intézménye az oka. Följegyzésre méltó, hogy Géza és édesatyja közt, közvetlenül az érettségi vizsgálat előtt, sajnálatos félreértés merült föl. Géza ugyanis, hogy egy régóta érzett szükségletét kielégítse, egy pár fehér gamásnit vásárolt magának Gyurkovics úr számlájára. Az apa erre Géza zsebpénzéből levonta a gamásni árát. Gézát ez a rendszabály fölötte elkeserítette.

- Én nem vagyok a magam fia, hogy megfizessem a ruháim árát. Ha így bánik velem, nem fogok érettségit tenni...

Vecsera úr, a fönt említett magánintézet igazgatója, erre maliciózusan mosolygott.

— Nem fog érettségit tenni? Az nem magától függ barátom, hanem tőlem, az igazgató úrtól!

Mikor elérkezett a vizsgálat napja, Gézát hiába keresték az osztályban. A nevelője jelentette, hogy a fiatal úr ágyában fekszik azzal a szilárd elhatározással, hogy — ipsissima verba! — a herkópáternek se tesz érettségit... Az igazgató úr lángoló haraggal rohant le az alvóterembe.

— Gyurkovics! Azonnal jöjjön érettségit tenni!

— A herkópáternek se!

— Nem? — No hát be fogom bizonyítani, hogy itt én vagyok az igazgató úr és nem maga!

Két professzorral kihúzatta az ágyból, erőszakkal ráadatta ruháját a hálóinge fölé, aztán fölvitette az osztályterembe. A fiú elkeseredetten védekezett, képtelenségekkel és gorombaságokkal válaszolván a föltett kérdésekre, — az erőszak mégis győzött és Gyurkovics Gézát, a sorsát megadással viselő Bandival egyetemben, érettnek nyilvánították.

Bandi, aki mindenkor nagy előszeretettel viseltetett a vidéki földbirtokosok sárga gamásnijai és lehetetlen szabású vadászkabátjai iránt, a magyaróvári gazdasági akadémiára ment, Géza pedig, akiről a kolumbácsi címzetes prépost már akkor végleg levette a kezét, a budapesti jogászkávéházak játékasztalainál folytatta tanulmányait.

Királyért és hazáért.

Az időközben özveggyé lett Gyurkovicsné szerencsésen kijárta, hogy Bandi fiát katonai szolgálatra alkalmatlannak nyilvánítsák. A komissió nem tudott ellenállani a még mindig szép asszony lengő gyász- fátyolának és abban egyezett meg, hogy Gyurkovics András gyöngemellű. Mikor azonban a szélesvállú fiatal medve nekivetkőzött és domború mellkasa, melyet a doktor megkopogtatott, olyanféle hangot adott, mint a rézkatlan: a viharedzett férfiak pirulva néztek össze.

— Szívbaja van, — mondta végre a legbátrabbik közülök.

Bandi a gyomrára tette a kezét és bizonyította, hogy itt csakugyan érez valami gyanúsat.

Géza másodéves jogászkorában félbeszakította kártyapártiját, hogy mint huszárönkéntes szolgálja királyát és hazáját. Szeptember utolsó napján érkezett meg Bács-Kevére, ezredtörzsének állomáshelyére, hogy bevonuljon a svadronjához.

Már az elsőosztályú vasúti kupéban is, amelyben az utat Kévéig megtette, különösen megváltozott. Fölemelt hangon beszélt és ellentmondást nem tűrő határozottsággal adta ki parancsait a hordároknak. Most azonban, midőn a hazája védelmére rendelt fegyverrel az oldalán, egyéves önkéntesi dicsőségének paszomántos díszében járt az utcán, tisztán érezte, hogy óriási módon átalakult. A hernyóból pillangó lett. Borzongva, szánalommal elegyes megvetéssel gondolt vissza civil korára, amely — ezt pirulva kellett elismernie — tulajdonképpen már a születésével kezdődött. És a szánalommal elegyes megvetés kifejezése mutatkozott az arcán is, mikor az utcán járókelő civil embertársait fixirozta, akik pedig láthatóan tudatában sem voltak gyászos helyzetüknek.

A kaszárnya kapujában ácsorgó napostól azt a felvilágosítást nyerte, hogy kapitánya az ezredes úr társaságában az istállókat járja. Odalépett az istálló ajtajához, de a következő pillanatban meghökkenve visszariadt. Az istálló sötét méhéből valami távoli tombolás hallatszott, mintha odabenn a Niagara-zuhatag a Számum szelének társaságában tartana lóvizitet. Aztán orkánsebességgel közeledett a veszedelem. Az ajtón — mint a viharkergette madarak — megriadt huszárok röppentek ki, lapáttal, rocskával a kezükben. Egy sápadtképü kadét esze nélkül iramodott a tiszti pavillon irányában...

Végül néhány tiszt kíséretében megjelent maga az ezredes, félelmetes haragjának zordon fenségében. Az egyenruhás Uriel.

A szeme megakadt Gyurkovics Gézán. Izzó pillantása végigfutott az önkéntes atilláján, amely nem szabályszerű császársárga, hanem elítélendő kanárisárga zsinórokkal ékeskedett. A tekintete szikrázva futott végig a Géza nikkelkosaras tisztikardján, végre hosszan megpihent hegyes lakktopánján. Síri csend.

— Micsoda maga? — kérdezte végre mély hangon.

— Gyurkovics Géza vagyok, — dadogta megszeppenve az önkéntes.

— Semmi közöm a nevéhez. Azt kérdezem, hogy micsoda maga?

— Másodéves joghallgató...

Az ezredes rettenetes nevetést hallatott.

— Mi-cso-da ma-ga? — ismételte minden szótagot fölösleges módon megnyomva.

—Római katholikus, — dadogta Géza, kinek homlokán hideg verejték gyöngyözött.

A zsarnok ég felé emelte a két kezét, mintha kérni akarná a mennybelieket, hogy a saját érdekükben vegyenek tudomást a kaszárnya udvarán történtekről.

— Miféle gonosz ellenségem küldte a nyakamra ezt az embert, aki nem tudja, hogy micsoda?

— Huszár! — súgta az ezredes háta mögött az egyik tiszt.

— Huszár vagyok, — ismételte Géza elhaló hangon.

Az ezredes ezt várta csak.

— Ki hitetett el magával ilyet? Azt hiszi, hogy egyenruhát visel? Maga nem huszár. Pulcinell, spanyol grand, ballethölgy, kakadu, vagy mit tudom én mi, de nem huszár. Jó napot, urak!

Azzal sarkonfordult és elment a tisztipavillon irányába. A főhadnagy aztán megmagyarázta Gézának az ezredes haragjának okát, részletes és maliciózus kommentárral kísérvén a szabályzatnak az egyenruhára vonatkozó szakaszait.

A mérhetetlen keserűség, mely a bácskevei garnizon legifjabb tagjának szívét emésztette, enyhülést keresett és talált is még aznap este. Takarodó után ugyanis egy megrémült pincér rohant be a kaszárnya udvarára, jelentvén, hogy az Aranycsillaghoz címzett kávéházban egy beborozott önkéntes garázdálkodik mezítelen kardjával. Az önkéntes — a pincér előadása szerint — előbb harsogó hangon különszobát kért, mivel nem fér össze méltóságával, hogy civilekkel egy teremben mulasson és mivel kívánságának különszoba hiányában nem tudtak megfelelni, kardot vont és a kávéház kiürítéséhez látott, ami meglepően rövid idő alatt sikerült is neki. A szolgálatot tevő tiszt azonnal őrjáratot küldött a kávéházba, meghagyván a kirendelt káplárnak, hogy Gyurkovicsot tartóztassa le és vezesse a kaszárnyába. Az Aranycsillagban már csak hült helyét találták az önkéntesnek. A patrul felkutatta az összes nyilvános mulatóhelyeket és végül elment abba a fogadóba, amelyben Géza megszállott. A fogadó folyosóján szemben találkoztak vele.

— Jöjjön velünk a kaszárnyába, — mondta neki a káplár.

— Jól van, megyek.

— Adja ide a kardját!

— A kardomat? Azt nem adom.

— Muszáj. Ha nem adja, elvesszük.

— Nem adom!

Két lépést hátrált és kezét a kardja kosarán pihentetve, krétafehér arccal nézte az altisztet.

— Ne bolonduljon, önkéntes úr, — szólt a káplár. — Az őrjáratnak ellene szegülni, tudja mi az?

— A kardomat nem adom!

Mikor a káplár közeledni akart feléje, Géza kirántotta fegyverét:

— Nem bánom, ha össze is aprítanak...

Mielőtt még összemérhették volna fegyverüket, az önkéntes mást gondolt: beszökött a szobája nyitott ajtaján és magára fordította a kulcsot. Időközben csődület támadt a folyosón és a lépcsőházban, a lárma fölcsalta Áron főhadnagyot is az ebédlőteremből. Géza főhadnagya volt, aki reggel megleckéztette a kanárisárga zsinórja miatt.

A káplár megtette a jelentést és a főhadnagy lakatosért akart küldeni, hogy fölnyittassa a szoba ajtaját. Erre azonban nem volt szükség, az ajtót kinyitotta a főpincér.

Gyurkovics Géza sápadt arccal ott állott az asztal előtt, kezében kardját tartotta, az asztalon kis bulldogrevolvere feküdt.

— Adja ide a kardját, vagy levágatom, — szólt rá keményen a főhadnagy.

Az önkéntes dacosan megrázta a fejét. A főhadnagy félrelépett.

— Rajta, káplár!

E pillanatban Gyurkovics Géza fölkapta az asztalon fekvő revolvert, a tulajdon mellének szegezte és elsütötte. A huszárok leeresztették kardjukat. Géza két öklével az asztalnak támaszkodott.

— Főhadnagy úr, agyonlőttem magamat, — mondta halkan.

— Szamár! — volt a főhadnagy első szava.

Aztán hozzásietett. Leültették egy székre és kigombolták az atilláját. — Az inge véres volt.

— Hamar orvost!

Csak le kellett küldeni a kávéházba, ott hárman is tarokkoztak doktorok. Az orvosok konstatálták, hogy a seb nem veszedelmes, még csak nem is komoly. A revolver olyan parányi kaliberű, hogy inkább játékszer, mint fegyver. A golyó megakadt a bordán, az egyik doktor kinyomta az ujjával.

Három nap múlva Géza — ezúttal kardosán — kimehetett a kaszárnyába. A kapitány ekkor körülbelül a következő épületes szónoklatot intézte hozzá:

— Maga futóbolond, kedves barátom és én igen boldogtalan vagyok, hogy éppen az én svadronomat nyomorították meg magával. Az Aranycsillagnak ötven forinttal betömtük a száját — és ha van miből, megtérítheti nekünk a pénzt, — azt pedig, hogy renitens volt az őrjárattal szemben, nem fogjuk komolyan venni... Kap harmincnapi kaszárnyaáristomot, aztán rendben lesz a dolog. Ha pedig még egyszer agyon akarná magát lőni, szívesen bocsátók a rendelkezésére egy altiszti revolvert, az sokkal inkább megfelel a célnak, mint az olyan íróasztalra való csecsebecse... Elmehet!

Jutka és a kétfejű sas.

Körülbelül egy hónap múlva a kapitány szóbahozta Áron főhadnagy előtt az önkéntest.

— Igaz, hogy viselkedik az »öngyilkosunk«?

— A lovardában jól. Kemény gyerek és van tehetsége a lovagláshoz.

Akkoriban történt, hogy Gyurkovics Géza szíve — ami később, kisebb feltűnést keltve ugyan, de szaporábban is megesett — szikrát fogott. Első szerelmének poétikus emléke egy kétfejű sas képéhez fűződik.

Ez a tiszteletreméltó szimbólum óriás arányokban ott ékeskedett a tisztipavillon lépcsőházának fehér falán. Valaha az egész lépcsőház színesen volt kifestve és a szóbanforgó címeres madár az ágyúcsövekből és bombapiramisokból komponált csendélet közepén ékeskedett; mikor aztán a megfakult falakat fehérre meszelték, a lojális tisztiszolgák megkegyelmeztek a császári szárnyasnak. A sas különben annyiban különbözött többi heraldikus társaitól, hogy a gyomrán a magyar állami címert viselte. Vékony nyakával, kínosan kitátott csőrével és kidülledt szemével olyanféle benyomást tett, mintha az elnyelt négy folyó és a hármas hegy megfeküdné a gyomrát.

Az emeleten az ezredes lakott egymaga a Jutka leányával, a földszinten néhány alantas tiszt lakása volt. Géza, aki újabb időben meg-meglátogatta Áron főhadnagyot, gyakran elgondolkozva állott meg a sas képe előtt. Ügy rémlett neki, mintha a kép valamiben még hiányos volna...

Egy este aztán, mikor tíz óra után megint a pavilonban járt, hirtelen megszállotta a művészi alkotás ösztöne. És mintha a véletlen is kedvezni akart volna ihlettségének: a folyosókon egy emberi lélek se járt, a sas. képe alatt pedig egy faszék állott a fal mellett... Aztán egy kék ceruzát is talált a zsebében, — ez már határozottan a múzsa ujj mutatása volt.

Fölállott a székre és a falon függő kis petróleumlámpa fénye mellett merész vonásokkal rajzolni kezdett. Egy kócsagos, kissé félrecsapott kucsmát rajzolt a sas egyik fejére. Aztán rojtos kis makrapipát adott a szájába. Mikor megszemlélte művét, nem tagadhatta meg elismerését önmagától: a szomorú arcú madárnak most már sokkal derültebb kifejezése volt. Üjra munkának látott. Éppen a pipából emelkedő bodor füstöt akarta megérzékíteni, mikor valami gyanús neszt hallott a lépcső alján... Megfordult és úgy tapasztalta, hogy nézője akadt. Az ezredes — aki alkalmasint a vendéglőből jött haza — ott állott a lépcső legalsó fokán és csípőre tett kézzel nézte...

Piros, zöld és szép fehér tűzkarikák sziporkáztak Géza szeme előtt, aztán úgy látta, hogy a kétfejű sas kibontja a szárnyait, a fehér fal megmozdul, az egész tisztipavillon pedig forogni kezd, mint a vásári körhinta.

Az ezredes valami vérfagyasztó hangot hallatott, mint az ugrásra készülő bengáliai tigris... Ez a hang visszaadta Gézának gondolkozóképességét... Villámgyorsan kinyújtotta kezét és leütötte a falról a lámpást. A lépcsőház elsötétedett és az önkéntes leugrott a székről.

Altiszt! — dörögte az ezredes — nevezze meg magát.

— Nem ismert meg! — ujjongott Géza magában.

Nesz nélkül fölsurrant az emeletre. Lefelé nem mehetett, hacsak nem akart az ezredes széttárt karjaiba futni. Az ezredes kinyújtott karokkal, tapogatózva ment föl a lépcsőn, harsogó hangon szólítva inasát.

— Miska! Gyertyát!

Géza némán meglapult a folyosó végén, dobogó szívvel figyelve az ezredes közeledő prüszkölésére. Merre meneküljön? Az ablakokon rács van, az ajtók pedig mind az ezredes lakásába nyílnak. Kétségbeesésében találomra megnyomta az egyik ajtó kilincsét és belépett a gyéren kivilágított előszobába. Kívülről az ezredes tombolása hallatszott, aztán ajtócsapkodás és futkosás...

— Itt hamar rám talál, — okoskodott az önkéntes.

A lakásba vezető főbejárat mellett egy keskeny kis tapéta-ajtót talált. Valami kamarát vagy fürdőszobát sejtett mögötte és megnyomta a kilincset. Belépett. Éppen jókor, — alighogy betette maga után az ajtót, már az előszobában is lépteket meg beszédet hallott.

Vak sötétségben találta magát. A sötétséget enyhe melegség és alig érezhető, finom lavendula-illat járta át. Jó ideig visszafojtott lélekzettel állott egy helyben, aztán vigyázva tett előre egypár lépést, két kezével keresve az utat...

Valamit érzett az ujjai alatt. Valamit, ami selymes, puha és finom volt, mint a női haj. Aztán egy meleg orrocskát.

— Apa? — kérdé egy szelíd, álmos hang.

— Én vagyok, — dörmögi Géza, halk medvebasszusban.

— Olyan — olyan álmos vagyok! — rebegi ásítozva az orrocska tulajdonosnője.

Elhallgat. Talán elaludt megint. Később nyöszörögni kezd, majd megmozdul.

— Apa? — hallatszik újra.

Géza most már nem mert szólani. A föntemlített orrocska tulajdonosnője fészkelődik, kaparász, aztán egyszerre valami gyanús sercegés hallatszik... Gyújtót gyújt! Meggyujtja a gyertyát!

Az ezredes Jutkája az ágyban feküdt, Géza pedig két lépésnyire állott tőle. Jó ideig farkasszemet néztek. A leány dörzsölte a szemét, — láthatóan azt hitte, álmodik. Aztán fölriadt.

— Ki az?

Ha megijed, kiáltani fog, ha kiált, végem van, gondolta Géza magában, összekulcsolta a két kezét és szelíden mosolyogva, alázatosan szólt:

— A jó szíve és az emberszeretete nevében kérem, maradjon nyugton.

— De ki az? Miért van itt?

— Gyurkovics Géza önkéntes vagyok... Lassan, kérem, mert ha meghallják, végem van...

— Én félek, — szólt sírásra hajló hangon a leány, aztán hirtelen fölrántotta a kék selyempaplanát az áliáig.

— Ne féljen, hiszen tisztességes ember vagyok...

Az ezredes úr halálra keres, pedig nem öltem meg senkit, csak egy pipát adtam a kétfejű sas szájába...

Pipát adott a kétfejű sas szájába, — a leány most már biztosra vette, hogy őrülttel van dolga. Örült emberrel, veszett komondorral vagy megvadult bikával találkozni, ettől a három dologtól félt az ezredes Jutkája leginkább a világon. Sohasem látta még a démoni háromság egyik tagját sem, de azért rájuk gondolt a kis gyáva, ha néha vacogó fogakkal feküdt ágyában. Ilyenkor gyertyát gyújtott és lenézett az ágy alá, nem rejtőzik-e ott egy őrült ember, vagy egy veszett komondor, vagy egy megvadult bika... És íme, most eljött a legrettenetesebb közülök!

Géza sietett a leányt suttogó hangon fölvilágosítani a történtekről. És Jutka végre megértette...

— Lenn a lépcsőházban? A kétfejű sas? Pipát pingált a szájába?

Elkezdett nevetni.

— Mentsen meg, kisasszony, mert ha az ezredes rcám talál...

Jutka tizenhatéves szíve megindult az önkéntes nagy félelmének láttára. Most már megjött a bátorsága is.

— Ha fölkelhetnék az ágyamból... Adja ide a ruhámat, ott van a hintaszéken! Aztán forduljon el!

Géza nagy buzgalommal hozta el neki vörös kis vászon pongyoláját, aztán becsületesen a falnak fordult és mereven nézte a berámázott házi áldást, mialatt az ágy felől halk ruhasuhogás hallatszott.

— Már szabad!

Csinos, szőke gyermekleány volt, nyúlánk termetű és izmos: az arca is energikus, mint az apjáé. Most, hogy megértette a dolgok összefüggését, már nem félt egy csöppet sem. Nem tartott ettől a kis önkéntestől, akivel szemben — mint afféle törzstiszti gyermek — bizonyos föllebbvalói fölényt érzett.

— Meg fogom menteni, — mondta.

Az önkéntes az ajtó felé kezdett fülelni.

— Azt hiszem, erre jönnek... Talán jó volna bezárni az ajtót?

— Nem tehetem, mert máskor sem szoktam... Hanem jöjjön!

A csinos leányszoba egyik sarkát a mennyezettől a földig érő kék virágos függöny takarta el. A leány a függöny mögé bujtatta Gézát.

— Maradjon nyugton, ha elvonult a veszedelem, majd kieresztem a lakásból...

Két perc múlva már kopogtatás hallatszott az ajtón.

— Ébren vagy még, Jutka?

— Ébren, apa...

Az ezredes belépett és habozva nézett körül. Jutka, mint ügyes taktikus, maga kezdte a támadást.

— Mi az, édesapám?

— Nem hallottál semmit, Jutka?

— Hogyne hallottam volna, már egy negyedóra óta hallok futkosást és ajtócsapkodást, — szólt a ravasz Jutka.

(— Becsukódik már a szemem, — de a tied nyitva, Atyám, — imádkozott Géza, akinek kínjában nem jutott eszébe más imádság, mint ez a gyerekkori.)

— Hát ez mi? — kérdezte az ezredes, egy fehér szarvasbőrkesztyűt emelve föl a földről. — Jutka, mi ez?!

— Kesztyű, — suttogta a leány elhaló hangon. Aztán vakmerőén hozzátette: — Apának is olyan van...

— Apádnak nyolcas számú van és ez hetedfél!

Irtóztató szünet állott be. Az ezredes körüljáratta villogó szemét a szobában. Géza már akkor az imádságot össze kezdte konfundálni az egyszereggyel. — De a tied nyitva van, nyolcszor nyolc az hatvannégy...

- Ohó!

Vége volt! Az ezredes szeme megakadt egy csizma orrán, mely kilátszott a virágos függöny alól. Félrerántotta a függönyt. Az önkéntes ott állott előtte, szabályszerűen merev tartással, kezét sapkájához emelve.

— Tehát itt van! Tehát maga az!

Aztán Jutkára nézett, aki szintén vigyázz-állásban állott előtte, mint egy rapportra rendelt katona.

— Mi ez? hogy került ide? Te rejtetted ide, Jutka?

— Meg akartam menteni, — suttogá a leány alig hallhatóan.

— Gyönyörű! Mesés! Kolosszális! — Az ezredes e három kedves szavával fejezte ki meglepetését. Aztán mintha ennyit keveselne, megtoldotta ilyenformán: — Roppant kolosszális! Iszonyú mesés!

Hol az egyiket nézte, hol a másikat. Végre megszólalt megint:

— Menjen ki, önkéntes, várjon meg az előszobában.

Vagy húsz percig tartott a Jutka vallatása, az ezredes aztán eleget tudott. Mikor kilépett az előszobába, egy görbe bosnyák kést tartott a kezében.

— Teremtőm, — mondta Géza magában — csak nem fog levágni, mint egy pulykát?

Az ezredes az inasát szólította, azután komor arccal mordult rá Gézára:

— Kövessen!

Lementek a lépcsőn, az inas lámpással világított nekik; mikor a kétfejű sashoz értek, az ezredes megállapodott és hosszan nézte a pipázó madarat. Olyan komor volt és rejtelmes, mint Bál főpapja, aki a meggyalázott bálványkép előtt készül végrehajtani a szentségtörőt sújtó ítéletet.

— Mit fog ön tenni, — kérdezte aztán — ha a katonai bíróság elé állítom?

Istenem! Hogy lehet ilyet kérdezni is?

— Főbelövöm magamat!

Az ezredes elismerően bólintott a fejével.

— Ön nagyon kellemes fiatalembernek látszik...

Odaadta Gézának a bosnyák kést.

— Álljon föl a székre és kaparja le remekművét a falról!

— Lekaparjam?

— Egy-kettő!

Az inas magasra emelte a lámpást, az ezredes keresztbe tett karral állott a lépcsőn, az önkéntes pedig óvatos buzgalommal kapargatta a falat. Munkaközben lehetően dölyfös arcot csinált, hogy legalább az inassal szemben megőrizze úri méltóságát, ami csak részben sikerült, mivel Miska nem mert ugyan röhögni, de a két szeme azért túlvilági boldogságban ragyogott.

— Most elmehet, — szólt aztán az ezredes. — A történtekről senkinek sem szól egy szót sem. Megértett?

— Megértettem, ezredes úr.

Gézának éjszaka lidércnyomása volt. Azt álmodta, hogy az egész nagy égboltozat csillagok helyett tele volt szórva kétfejű sassal. Megszámlálhatatlan sok sas, kicsi és nagy, némelyik akkora, mint egy zivataros felhő, a másik parányi, mint a hópehely. És mindegyik hetyke süveget viselt a fején és bodor füstkarikákat eregetett a makrapipájából. Géza pedig egy szédítően magas létrán állott és lekapargatta a sasokat az égboltozatról, kétségbeesetten számolgatva, hogy hány ezret kell még lekaparnia. Hungária asszony pedig, aki feltűnően hasonlított az ezredes Jutkájához, könnyezve írta be aranykönyvébe Gyurkovics Gézát, mint tizennegyedik vértanút.

Másnap az önkéntes összetalálkozott az utcán az ezredes Miskájával. Gondolt egyet és megszólította a legényt.

-      Te, Miska, ha adnék neked öt forintot, át tudnál adni Jutka kisasszonynak egy bokrétát úgy, hogy az ezredes meg ne tudja?

-      Csak ide azzal a virággal! — mondta a szolgálatkész Miska.

Jutka, aki pedig különben életének egy tekintélyes részét az Isten szabad ege alatt szokta tölteni, — az utcán vagy a népligetben sétálva, — a bácskevei járdataposók őszinte sajnálatára, három napra visszavonult a magánéletbe.

— Talán beteg? — gondolta Gyurkovics Géza.

Nem volt beteg, hanem háromnapos szobaáristomot kapott a parancsnok úrtól.

Felsőbb leánynevelés.

Brenóczy ezredes úr négy esztendő óta elváltán élt a feleségétől.

A türelmes olvasó téves hitben ringatózik, ha most azt várja, hogy egy tragikus vagy pikáns családi drámáról fogom föllebbenteni a fátyolt. Családi drámáról szó sem lehet. Az ezredes úr példás családapa, a felesége pedig igen okos úrhölgy, sokkal okosabb, mint hogy korrekt asszony ne legyen. Családi drámáról tehát szó sem lehet, sőt (a házassági jogszolgáltatásban oly előkelő szerepet játszó) engesztelhetetlen gyülölség sem forgott fönn köztük. Idegen emberek előtt ma is nagy elismerés és meleg rokonszenv hangján emlékeztek meg egymásról, karácsonykor csinos ajándékokkal lepték meg egymást, nyáron pedig — ha az ezredes nem utazhatott föl Bécsbe — a gyöngéd hitves egy-egy hónapra meglátogatta férjét.

Az asszony bécsi születésű volt és híres katonai családból származott, unokája volt a nagy Dumba Vencel grófnak, akit I. Napóleon erőltetett gyorsmeneteivel sem tudott soha utolérni, és leánya Dumba Prokóp generálisnak, akit a porosz trónörökös a megfordított Moltké-nak nevezett.

Brenóczy, mikor ezredével Becsben állomásozott, beleszeretett az osztrák Zalánok ivadékának, a városszerte ismert szép Poldi-nak gyönyörű szőke hajába és egy — az Augusztinus-templomban harsány hangon kiejtett — holtomiglan árán a földig érő aranyos csuda jogos tulajdonosává lett.

Boldog házasságukat a hadügyminiszter zavarta meg, aki a hadsereg harcképességének érdekében a bácskevei ezredet Bécsbe, a bécsi ezredet pedig Brenóczy- val együtt Bács-Kevére helyezte át. Az ezredesné, megemlékezvén az Írott igéről (»Az asszony kövesse urát a garnizonba.« Pál a korintusbeliekhez), lehurcolkodott a Bácskába. Itt azonban azt a lesújtó fölfedezést tette, hogy Bács-Kevén nincs Burg-színház, se práter, még csak tisztességes fiakker sincs. Ezt az ezredes úr ravaszul eltitkolta előtte. Ilyen körülmények közt természetes, hogy a méltóságos asszony epesztő honvágyat érzett a császárváros után és hogy sírva fakadt, valahányszor a kis leánya elzongorázta a kék Dunáról szóló keringőt. (A Bácskában sárga a Duna.)

Az ezredes végre maga ajánlotta föl nejének, hogy menjen a kis leánnyal Bécsbe lakni és az asszony örömében zokogva borult a gyöngéd férj nyakába.

Minden esztendőben lejött aztán egy-egy hónapra Bács-Kevére, az ezredes ilyenkor megújuló lelkesedéssel csodálta feleségének pompás haját, a bácskeveiek pedig irigységgel vegyes elismeréssel konstatálták, hogy ennél boldogabb házasságot még nem láttak. Egy hónap múlva az asszony újra kihajtatott a pályaudvarhoz, óriás virágbokrétával a kezében.

Jutka természetesen Bécsben maradt, az édesanyja oldalán. Félesztendeig. Aztán — talán az édesanyja szigorú nevelési elveinek reakciója gyanánt — egyszerre nagyon sokat kezdte emlegetni az édesatyját, valóságos szerelmes leveleket írt neki, éjszaka kicsit sírt is utána.

Apja kívánságára végre leküldték a Bácskába. Miután itt magához tért örömének első mámorából és közte és édesatyja közt bizonyos illemkérdésekre vonatkozó differenciák merültek föl, megint az édesanyja után kezdett epekedni, úgyhogy egy félesztendő múlva vissza kellett küldeni Bécsbe.

Ezt aztán többször is megrepetálta és csakhamar a Graben aszfaltján éppannyira otthon érezte magát, mint a kévéi gyepes nagyutcában. Bécsi ismerősei elragadónak találták magyaros kiejtését és die kiéi ne Magyarin-nak nevezték, a bácskai urak pedig könnyezésig kacagtak a bécsi kis leány hajmeresztő germanizmusain.

Kévén példának okáért sajnálkozva vette tudomásul, hogy a nyári színkör előadása a rossz időjárás miatt el lett tolva, Bécsben pedig, mikor egy ízben alattomban megivott egy pohár pezsgőt, úgy érezte, hogy becsipett és őszintén be is vallotta, hogy ő eingezwickt. A dualisztikus államrendszer összes alkotásai közt — talán a delegációkat sem véve ki — Brenóczy Jutka volt a legtökéletesebb.

Körülbelül egy hónappal azután, hogy Jutka — aki akkoriban már megint epedő leveleket kezdett irogatni Bécsbe — három napi szobafogságot kapott, karácsony tájékán megesett, hogy az ezredes úr a következő megszólítást intézte Eliz kisasszonyhoz, aki Jutka oldalán a nevelőnői és társalkodónői tisztet viselte: