Szöveg @ Mikó Csaba, 2022

Borító és illusztráció @ Gilicze Gergő, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-324-956-7 (papír)

ISBN 978-963-614-169-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Horváth Annamária

Korrektor: Berki Artúr Imre

Ebook: Scriptor Kft.

A könyv szereplői fiktív alakok, ugyanakkor a regény helyszínei és a benne említett történelmi események valósak. És bár a valóban élt Mailáth és Apponyi esetében néhány történelmi tényt, annak kiváltó okát és időpontját módosítottam, a könyvben fölvázolt alaphelyzet, valamint az ennek kapcsán említett Rákóczi-teória igaz lehet, így a regény jelenében – 1847-ben – a háttérben húzódó politikai játszma megtörténhetett.

ELSŐ KÖNYV

PROLÓG

Ssssz...

Az eldobott palack megkezdte útját a fából készült padsorok fölött.

Az esti szél megremegtette a templom tömör kapuját, fölkavarta a viaszszagot, és a gyertyák fénye imbolyogni kezdett.

Mintha lelassult volna az idő a kápolna belsejében.

A budai vár gótikus szentélyében három férfi figyelte a palack repülését. Két koronaőr az oltár mellől, és egy civil ruhás harmadik. Mindhárman tudták: a folyékony halál közeledik feléjük.

A civil ruhást azonban mindez nem érdekelte. Se a végzet, se a kápolna, még a szent ereklye sem az oltár mögötti szobában. Csak arra tudott gondolni, hogy átverték.

Képzeletében feltűnt a nő, a szabadság, amit holnaptól együtt akartak megélni…

A nő!

A belső táj szétfoszlott, újra élni akart. Mintha a két koronaőr ugyanerre a döntésre jutott volna – mindhárman egyszerre ugrottak a közeledő robbanószer felé.

A férfinak ez az elkerülhetetlen, utolsó pillanat végtelen hosszúnak tetszett.

A palack alig egy méterre tőle tört darabokra. Aranyló gömb született, és az üvegcserepek fölött vakító nappá nőtt a halál.

A detonáció hangját már nem hallotta. Utolsó pillanatának dermedt nyugalmában a nő neve visszhangzott benne:

Lili.

1. fejezet

1847. augusztus 28-án rekkenő hőség ereszkedett a Magyar Királyságra. Mintha a nappali forróság úgy döntött volna, hogy éjszakára is marad, este hét tájban is izzó tömbként lüktetett a város. E szokatlan melegnél azonban nagyobb izgalom fűtötte Pest lakosságát. Az indóház átadására nem kisebb méltóságot vártak, mint az új nádort, az ifjú István főherceget.

E látogatás, az új vasút, valamint a közelgő vásár külön-külön is fölcsigázta a kedélyeket, de a három egyszerre szenzációszámba ment. Nem csoda hát, ha a honi arisztokrácia teljes létszámban fölvonult Komoróczyék estélyén.

Természetesen ezen estély a nádor látogatása nélkül is a pesti társasági élet legrangosabb eseményének számított. Aki ezekre a negyedévente megrendezett összejövetelekre nem kapott meghívót, joggal érezhette magát kirekesztettnek a felsőosztály prominensei közül. A háromszintes, klasszicista épület ilyenkor átalakult: bútorait félretolták, és a fényárban úszó palota kitárta kapuit a magyar főnemesség előtt.

A bálterem zsúfolásig megtelt. A frakkos urak csoportokba tömörültek, az estélyi ruhás hölgyek legyezővel legyezték magukat, de mindannyian azt a húsz év körüli ifjút figyelték, aki a tánctér végében állt.

– Kicsit jobbra, báró úr! – mondta épp a mellette álló két úr egyikének. Gyöngéden arrébb tolta, aztán az idősebbhez fordult: – Megkérhetem a gróf urat, hogy álljon két lépéssel hátrébb? – És segítőkészen a helyére is vezette.

– Ezennel – jelentette be végre ünnepélyesen – el is kezdjük a műsort! Már amennyiben elütötte az óra a hetet.

Kérdőn a gróf felé fordult, aki biccentett, előhúzta óraláncát a zsebéből, de mikor meg akarta nézni az időt, döbbenten látta: egy nyakkendőtű fityeg az óralánca végén.

A társaságból kirobbant a nevetés. Különösen az egyik első sorban álló hölgy kacagott nagyon.

– Milyen szép órája lett a férjemnek!

A meglepett gróf döbbenten forgatta a tűt. Egyszerűen nem fért a fejébe, hogyan vált az órája férfiékszerré, miközben a báró a nyakkendőjét bámulta zavartan. Hiányzott róla a nyakkendőtű.

– Ejnye, Komoróczy uram. Eszerint nem tud segíteni – sajnálkozott a mutatványos, és a másik férfi felé fordult. – Talán ön, báró úr?

Az ifjú kihúzta magát:

– Számítottam a trükkjére, kedves Zólyomi úr, így éltem egy aprócska fondorlattal. – Azzal a mellényzsebéből kikandikáló óraláncának ezüstjére mutatott, amelyet láthatóan csattal rögzített a ruhához. A tömeg csalódottan hümmögött.

– Ön igazán ravasz – mosolygott Zólyomi. – Akkor megosztaná az időt felsült mutatványosával?

– Mi sem természetesebb – felelte a báró, azzal előhúzta az óráját, és leesett az álla. – Hisz ez... Nem is az enyém!

A kitörő tapsra a mutatványos lehajtotta a fejét. A báró Komoróczy gróf óráját tartotta a kezében.

– Bravó! – hallatszott mindenhonnan. – Bravó!

Az ifjú felnézett. Szőke, kék szemű hölgy figyelte mosolyogva az első sorból. Keressen meg!, formálta az ajkaival, majd eltűnt a forgatagban.

Zólyomi megindult a termen át; körötte poharak koccantak, duruzsolás, csilingelő nevetések hallatszottak. A négyfős zenekar csöndes háttérzenét játszott.

– Pezsgőt?

Libériás inas állt előtte. A mutatványos fölhajtott egyet, aztán elvett még egyet, végül útnak indult.

– Ragyogó volt!

Párnás kéz nehezedett a vállára. Mögötte Töreky állt. A magas, cilindert viselő alak nem volt éppen józan.

– Holnap az Ezer-sziget, ne feledd! – harsogta. Míg egyik keze föltartott mutatóujjával megfenyegette, másik kezével magasba emelte a poharát. Ettől úgy nézett ki, mint egy szónokról készült köztéri szobor. – Kilenckor a Fehérhajó utcában! – folytatta, de aztán a zenészek újra rákezdték, és Törekyt magukkal sodorták a tánctérre tóduló fiatalok.

Zólyomi Komoróczynét kereste. Az egymásba nyitott termek zsúfolásig teltek. A kitárt ablakok nem enyhítették a hőséget. Csak remélni merte, hogy a grófné az erkélyen várja, ott, ahol avatatlan fülek nem hallhatják őket.

A siker mámora nem az iménti mutatványa miatt töltötte el; az csupán könnyed ujjgyakorlatainak egyike volt. Öröme a hívó szavaknak szólt, melyeket Pest legünnepeltebb szépasszonyának ajkáról olvasott le.

A gyönyörű, huszonhat éves grófnő legendás szépség volt. Kecses, aranyló hajú, kék szeméhez kicsiny, metszett orr és porcelánfehér bőr társult. Ő volt minden vele egyívású fiatal nemes álma. És persze Zólyomié is, az egyetlen közrendűé a teremben. A mai estével beérett három éve tartó munkájának gyümölcse: megnyílt előtte az ajtó a legfelsőbb körökbe.

Már amennyiben Komoróczyné a továbbiakban is érdeklődik iránta.

Az erkély felé indult. Útját számos érdeklődő pillantás kísérte. Mint valami egzotikus, cirkuszi állatot, leplezetlenül megbámulták. Legtöbben persze levegőnek nézték; mutatványosnak, aki az esti műsor része, de Zólyomi tudta, ez nem lesz így sokáig. A mai este sorsdöntő, az ajtó kinyílt, már csak be kell lépnie rajta.

– Á, itt van! Égre-földre kerestük!

Lógó bajuszú, kövér ember állta útját. A hájas, golyófejű Rőder báró Pest legnagyobb marhahús-beszállítója volt. Az a szóbeszéd járta róla, hogy naponta tíz hajója érkezik a kikötői vágóhíd elé.

– Jöjjön csak, jöjjön! – ragadta meg, és mint valami játék bábut, középre tolta. – Épp arról beszélgetünk a családommal, hogy miféle söpredék is ez az Árnyak bandája.

– Városba szökött, lusta jobbágyok.

– Garázdák!

– Aljas gyilkosok! – A lila ruhás Rőderné megremegett az indulattól. Tömpe ujjaival egyfolytában a legyezőjét rázta, míg a mellette álló férje bőszen helyeselt.

– Egytől egyig tolvajok és gyilkosok!

Zólyomi úgy nézett körbe, mint a fuldokló. Nem mintha nem hallott volna az Árnyakról. Másról sem lehetett hallani mostanában. Afféle Robin Hoodoknak tartották őket, akik kifosztják a gazdagokat, és javaikat szétosztják a szegények között.

– Úgy vélem – hallatszott egy szelíd hang –, csupán az elkeseredés vezeti őket. Bizonyára azért lopnak, mert másképp nem képesek élelemhez jutni. – A báró mellett álló fiatal lány, talán a Rőder fiú menyasszonya, lesütötte a szemét.

– Lárifári! – fújtatott a báró. – A kisasszony túl sok regényt olvas! Mind durva lelkű bűnöző!

– Csak mert nem születtek gazdagnak, még nem szabadna, hogy éhezzenek...

– Azért gondolja így, mert fiatal – vágott közbe a báróné. – Még nem érti, hogy a világ két részből áll, vannak a fentiek, és vannak a lentiek. Később hálát fog adni az égnek azért, hogy maga a szűkebb, fenti rétegbe született.

– Úgy, úgy! – helyeselt indulatosan a férje. – Vannak, akik irányításra születtek, és vannak, akiket irányítani kell. E söpredék azt hiszi, megtagadhatja a természet rendjét, és megszökhet a kötelessége elől.

Zólyomi látta, hogy a lány arcát elönti a pír. Már készült, hogy könnyedebb irányba terelje a beszélgetést, amikor megszólalt mellette a fiú.

– Csak próbáljanak ránk támadni, én egymagam levágom az egész patkányhordát!

Zólyomi rápillantott. Nem lehetett több tizenhét évesnél. Pattanásos homlokát ritkás haj övezte; kifejezetten visszatetsző jelenség volt a tiszta arcú lány mellett.

– Az biztos! – Rőderné büszkén mustrálta a fiát. – Egy főnemes bármikor kardélre hány ezer ilyen sikátorlakót is! Ahhoz azonban tudnunk kell, hol keressük őket.

– Úgy van!

Egyszerre fordultak Zólyomi felé.

– Maga onnan jött! – hadarta az asszonyság. – Magának tudnia kell! Meséljen! Miféle söpredék ez az Árnyak bandája?

A fiatal lány ismét elpirult.

– Azt hiszem – szólt közbe –, csak mert szegény valaki, még nem biztos, hogy söpredék.

– Méghogy nem söpredék! Egy kanál vízben megfojtana akármelyik! És a legszívesebben csak süttetnék egész nap a hasukat.

– Vannak, akik kiváltsággal születnek, és vannak, akik nem – bólogatott a báróné is. – Ez az élet rendje.

– És aki ezt nem képes elfogadni – tódította a ficsúr –, azt kardlappal kell visszakergetni a munkája mellé.

Zólyomi három éve még darabokra törte volna a fiún a dagadt báróné legyezőjét, most azonban eszébe sem jutott ellenkezni vele. Se Rőderék nem érdekelték, se az Árnyak. Eszébe se jutott, hogy bármilyen módon is kockáztassa mostani nyugodt életét, kiváltképp nem azt a jövőt, amit mától a grófné által magának remélt. Csak minél hamarabb szabadulni akart a felfuvalkodott csoporttól, hogy végre megkereshesse Komoróczynét. Így hát elmosolyodott, és készült, hogy egy udvarias kibúvóval odébb álljon, mikor Rőderné arca váratlanul ellilult. Megragadta férje karját, és a legyezőjével előremutatott:

– Az országbíró...

Mindannyian arra néztek. Az uniformisba öltözött, magas alak némán állt a lépcső tetején. Az estély résztvevői szinte vezényszóra hallgattak el: minden szempár a bukott kancellárra szegeződött. Egyedül Zólyomi nézelődött. Komoróczynét kereste a tömegben. Hirtelen magán érezte a fiatal lány tekintetét, felé fordult, és annak bocsánatkérő pillantására elmosolyodott.

– De vicces valami! – A ficsúr volt az. Kihívón meredt Zólyomira. Bizonyára észrevette a közjátékot közte és a lány között, és most pökhendin méregette őt. – Még az is lehet, hogy közéjük tartozik. Végül is csak egy tolvaj, nem igaz?

Zólyomi arcizma megfeszült. Fogalma sem volt róla, miként kezelje a helyzetet. Könnyedén móresre taníthatná a ficsúrt, de akkor véget érne a népszerűsége, és kútba hullana Komoróczyné ajánlata. Ugyanakkor, ha nem felel Rőder fiának, nevetség tárgyává válik, és a társaság gyávának fogja tartani.

– Maga egy senki! – folytatta a ficsúr felhevülten. – Lop, csal, bohóckodik! Csak azért lehet itt, mert megengedjük. Attól a paraszt még paraszt marad! Egy valódi nemes százszor különb az efféléknél, mint maga! Ha tíz ilyen is támadna rám, ha mindnek kard lenne a kezében, akkor is legyőzném az összeset!

– Rajta! – A hang a háta mögül jött. – Rajta, mutassa meg, mire képes!

A ficsúr elfehéredett. A hang olyan erőt sugallt, hogy a báróivadék lába megremegett. A mögötte álló, megtermett férfi arcát sűrű haj és szakáll keretezte, szeme tűzben égett.

– Wesselényi báró! – rebegte a fiú.

A lány csodálattal pillantott a főnemesre, de Zólyomi is álmélkodva nézte az arisztokratát. Az árvízi hajós. A főúr, aki elsőként szabadította fel parasztjait a jobbágyság alól, és akit reformeszméi miatt az osztrák udvar három év börtönre ítélt. Gyerekkorában sokáig példaképe volt, mint annyi más ifjúnak a ‚38-as árvíz után.

– Ha ennyire harcias a fiatalúr – folytatta a báró –, miért nem keres magának olyan ellenséget, aki az egész országot fenyegeti?

Rőder körbenézett. Wesselényi Habsburg-ellenes megjegyzése fölért egy felségárulással.

– Az országot a rabló csőcselék, az Árnyak fenyegeti – mondta gyorsan.

Wesselényi báró bólintott.

– Tehát az Árnyak. Tehát nem az éhínség, nem az elmaradottság, nem a hatalom, mely megszabja, hogy mit szabad és mit nem?

Rőderné szorosan a férje mellé lépett, és suttogóra fogta.

– Hallgasson már, az istenért! Még meghallják!

– Az jó lenne – bólintott Wesselényi. – Jó lenne, ha minél több Árny, éhes száj és koldus meghallaná, akiknek a vérén maguk ilyen kövérre híztak. Akkor végre láncot törne annyi talpra álló ember.

Szavait követően Rőder és családja úgy szívódott föl a vendégek sűrűjében, mint poshadt tócsa a napon. Zólyomi kettesben találta magát Wesselényivel.

Egy pillanatra még Komoróczynéról is megfeledkezett. Átható tekintettel fürkészte a nemest. A báró észrevette a kutató pillantást.

– És maga? – kérdezte. – Mért van itt?

– Amiért a báró úr – felelte pimaszul. – Kikapcsolódom munka után.

A báró meghökkenve nézett a mutatványos csinos arcába, aztán bólintott.

– Igaza van – fordult sarkon, és eltűnt a tömegben.

A tolvaj végre ismét megindulhatott az erkély felé. De alig pár lépést tett, mikor a zene elhallgatott, és a vendégsereg újra egy irányba fordult.

Osztrák titkosrendőrök jelentek meg a táncterem ajtajában. Határozott léptekkel átvágtak az arisztokraták között, az országbíróhoz léptek, majd néhány szót suttogtak a fülébe.

A tömeg lélegzet-visszafojtva figyelt. Mailáth elsápadt, bólintott, és kisietett.

A vendégseregen döbbent moraj futott végig. A császári titkosrendőrség feltűnését, az elsápadó arcot, majd a bukott országbíró távozását baljós előjelnek tekintették.

De Komoróczy máris intett: a zenekar rázendített, és nemsokára ismét betöltötték a teret a társasági élet hangjai.

Zólyomi elhessegette az imént rátörő rossz érzést. Tekintetével a grófnét kereste, és nemsokára meg is találta. Komoróczyné a feljáró korlátjánál állt, kezében karcsú pezsgőspohárral. Mikor a pillantásuk találkozott, az erkély felé intett. Az ifjú aprót bólintott, és arrafelé indult.

2. fejezet

A budai vár kápolnája előtt némán álltak a koronaőrök. Az ajtón kivágódó por mostanra leülepedett, némi hamuszerű maradék lebegett a tér fölött.

A György tér sarkában álló fal mögül egy fiatal fiú figyelte az eseményeket. Barna haját hátrasimította, kamaszos vonásait megkeményítette az izgalom.

Bartha Zsoltnak hívták, alig múlt tizennyolc éves.

Nyerítés hallatszott. A fáklyák övezte tér olyanná vált, akár egy kihalt, gyászos porond. A koronaőrök eltűntek; a kápolna elé bevágtattak a titkosrendőrök.

A Halálbáró emberei.

A fiú arca elborult. Pontosan tudta, kik érkeztek. Jól ismerte a szadista őrnagyról keringő híreket. Tudott az arcán átfutó hegről, a vasalt falábról; arról, hogy ereje három másikéval felér. És ha mindez mendemonda is volt, tudott az általa elfogott emberekről, akik nem kerültek elő soha többé.

A feketeruhások megálltak a tér közepén. Von Krauss nem volt közöttük. Ekkor, mintha jeladásra történne, letakart kordé gurult elő a kápolnából. A kocsit koronaőrök kísérték. Nemsokára mind felsorakoztak a tér jobb oldalán.

Feltartott lándzsa és némaság. A fiú tudta, mit jelent ez; halottak fekszenek a ponyva alatt.

Az osztrák titkosrendőrség lovasait azonban sem a halottak nyugalma, sem a gyászoló koronaőrök nem érdekelték. A kétkerekűhöz rúgtattak, felkavarva a téren a port.

– Ponyvát fel!

A fiú teste megfeszült. Rejtekhelyéről jól látta a fáklyafényben fürdő teret, és mikor az egyik koronaőr fölhajtotta a vásznat, úgy érezte, a vére visszafelé kezd el folyni. Gyilkosok!, akarta kiáltani, de nem jött ki hang a torkán.

A bátyja feküdt a holttestek között. Fölismerte a karján a tetoválást: az Árnyak jelét.

3. fejezet

Nagyjából ezzel egy időben Zólyomi hazafelé haladt Csatorna utcai otthonába. Mit haladt, lebegett! Mintha szárnyai nőttek volna. A grófnéval folytatott beszélgetés óta fénybe borultak előtte a házak, a szűk sikátorokból andalító muzsika áradt; még a szemetet is kacéran görgette körötte a szél. Pest hírhedt szépasszonya ugyanis meghívta őt magához másnap estére!

Szinte önkívületi állapotban lépte át pesti otthonának kapuját; végigsietett a bérház boltíve alatt, majd elindult a sötét lépcsőn fölfelé.

– Meneküljön!

A hold kibukkant a felhők mögül, túlvilági fénye átezüstlött a bérház üvegén. A cselédlépcső melletti mélyedésben Kucserák néni ült.

A nyolcvanéves öregasszony kibomlott hajával gorgófőnek tűnt, tébolyult szemét Zólyomira meresztette.

– Kézcsókom, Kucserák néni! – köszönt rá Zólyomi, és már indult is volna tovább, de az öregasszony megragadta a karját.

– Az idő közeleg! – suttogta. Zólyomi lába a döbbenettől a földbe gyökerezett. – Magán múlik! Ha jól választ: élet; ha rosszul: halál!

Az ifjút kijózanították a baljós szavak.

– Jól van, Kucserák néni, jól fogok választani, de most tessék lefeküdni, késő van…

– Nem! – A hold fénye megvilágította a halottsápadt arcot. – Az események megállíthatatlanok! Még ma útra kell kelnie, hogy válasszon lent és fent között!

Zólyominak ekkor lett elege. Kiszabadította magát a szorításból, és rohanni kezdett.

– Meneküljön! – kiabált utána Kucserák néni. – Meneküljön, hogy ne kelljen választania!

Az utolsó, vészterhes szavakat Zólyomi már nem hallotta. Fölfutott a lépcsőn, belépett harmadik emeleti otthonába, és csak akkor torpant meg, amikor meglátta a betörőt odafent.

Zólyomi András valójában egy huszonkét éves, a szórakozást igencsak kedvelő tolvaj volt. Hivatását tekintve bűvész, aki árva utcagyerekből művelte ki magát, és épp azt a könnyed életet élte, mint az a néhány száz arisztokrata, akiknek nem számított, hogy az osztrákok vagy éppen a búbópestis nyomorítja-e meg az ország életét.

Hisz a csúcsról sosem a hegy lábát figyeli az ember.

És Zólyomit, mi tagadás, elbódította a kilátás.

Persze eldönthetetlen, hogy külseje mennyiben járult hozzá a sikeréhez. Magas volt, karcsú, bordó cilindere alól kikandikáló szőke fürtökkel. Nem csoda hát, hogy hamar a társasági hölgyek kedvence lett, de hamar belopta magát a fiatal dzsentrik szívébe is.

Persze annak, hogy a felső kör befogadta, volt egy sokkal prózaibb oka is: a zsebtolvajlásban lefőzhetetlen Zólyomi a pesti arisztokraták postásaként működött.

Látszólag bűvészkedni hívták, de mialatt mosolyogva lopott órát, erszényt vagy smaragdzöld brossot, az öregecske férjek és kalandozni vágyó fiatal vőlegények zsebében kutatott.

Ilyenkor nyomozott. Bizonyítékot keresett, mely igazolhatta egy-egy féltékeny férj vagy feleség gyanúját. Vagy épp ellenkezőleg: ő juttatott el üzeneteket a kiszemelt szeretőnek a feleség vagy a férj vigyázó tekintetétől rejtve.

Egyszóval, sokkal inkább volt erkölcstelen légyottok vagy épp féltékeny férjek becstelen tettestársa, mintsem az úri társaság szórakoztató mutatványosa. És ez bizony kényes munka volt. Hisz aki tegnap még a barátja volt, másnapra az ellenségévé válhatott. Így Zólyomiban idővel kialakult a reflex: mindig csak olyan ügyet vállaljon el, amelyben akinek árt, az kisebb rangú, mint akinek segít. Mert természetesen, ami az ügyfélnek jó volt, a megfigyeltnek általában nem. Könnyed életet és ahhoz ruhát, pénzt, meghívót mindenkor a vagyonos ügyfél szolgáltatott. Zólyomi tehát az élet császára volt, aki pár év leforgása alatt a Magyar Királyság arisztokráciájának krémjébe lopta be magát. Szó szerint.

Csínyei és bűvésztrükkjei persze csupán ujjgyakorlatok voltak Pest valaha élt legjobb besurranó tolvaja számára. Ahhoz azonban épp elegendőek, hogy gondtalan megélhetést biztosítsanak Zólyominak.

A mai nappal azonban úgy érezte, révbe ért. Komoróczyné végre bejuttathatja a felső kör tagjai közé. Vége a mutatványoséletnek, többé nem kell vacsorakelléknek lennie, nem nevezhetik az ilyen Rőder-félék bohócnak! A grófné révén valóban helye lehet a főúri társaságban.

Postáskodása pedig, amely az ehhez megfelelő anyagi hátteret biztosítja, valódi praxissá nőheti majd ki magát. Komoróczyné a pesti társasági élet központja, az ő kezében érnek össze a főúri körök szálai. Személyében olyan támogató lép mögé, aki képes lesz megvédeni minden kellemetlenségtől.

Pontosan tudta, hogy ő sem több a grófné számára, mint trófea, az épp aktuális érdekesség. Vonzereje a Komoróczynéval rivális társasági hölgyek irigységében rejlett, épp ezért egy csepp bűntudatot sem érzett, hogy férjes asszonnyal találkozik másnap. Nem mintha képes lett volna arra, hogy bármit is érezzen. Az efféle dolgokat három éve száműzte magából: gyöngédség, szeretet, bizalom – csupa hazugság, mely csak elgyöngíti az embert!

Érthető hát, hogy Kucserák néni jóslatát egy pillanatig sem vette komolyan. Méghogy ma útra kell kelnie! Épp most, amikor megnyílik előtte a gondtalan, fényűző élet? Még mit nem! Ráadásul az öregasszony állandóan efféle ijesztő furcsaságokat kiabált. Voltaképp Kucserák nénit száz éve még máglyára küldték volna boszorkányság vádjával.

Így aztán mire a harmadikra ért, már újra a másnap izgalmai jártak a fejében.

Délután Törekynek kell segítenie becserkészni a kiszemelt lánykát az Ezer-sziget fürdőben, ahol fehér napernyős hölgyek koktéloznak egész nap, aztán este a grófné…

Egyszóval, lett volna min merengenie, amennyiben tolvajösztönei nem fújnak riadót.

A harmadik emeleti lakás holdvilágos nappalijában egy maszkos, fekete ruhás alak kutatott háttal az ajtónak. Olyan pocsék és otromba módon, mintha bekötötték volna a szemét.

Egy tolvaj.

Zólyomi majdhogynem felnevetett. Egy tolvaj akarta meglopni a tolvajt. Nem mintha lett volna mit ellopni tőle. Íróasztal, szék, aprócska dohányzó, néhány régészeti tárgyú szakkönyv – ennyi volt minden vagyona. Megtakarított pénzét esze ágában sem volt idehaza tartani.

De ekkor észrevett valamit.

Az asztalán minden pont úgy sorakozott, ahogy három évvel ezelőtt, azon a gyászos napon hagyta: fehér jegyzettömb, kalamáris, kihegyezett lúdtollakkal teli antik rézpohár. Egyetlen dolgot kivéve. Az asztal sarkán papírba göngyölt, öklömnyi tárgy látszott, mellette fecnivel.

Egy csomag!

Az odabent keresgélő alak nagyjából ekkor vette észre a tárgyat. Zólyomi rájött, hogy ha nem csinál valamit, ajándékát még azelőtt ellopják, mielőtt megtudhatná, mi az.

– Állj! – ordította.

A betörő ránézett, és villámsebesen az asztal felé fordult, azonban döbbenten látta, hogy egy: Zólyomi már ott is van, kettő: a csomagot épp eltünteti a zsebében. Követhetetlennek tűnt a gyorsasága.

A váratlan dolgok azonban ezzel nem értek véget. A következő pillanatban erélyes hang harsant:

– Kinyitni!

A szobában álló két tolvaj egyszerre kapta az ajtó felé a fejét, amely már ki is tárult. A maszkos kivetette magát az ablakon. Zólyomi ledermedt.

A nap kezdett Kucserák néni jóslatára hasonlítani: ijesztő volt, váratlan és érthetetlen. A szürreális események láncolata ráadásul tovább folytatódott, mert miután kinézett az ablakon, ahelyett, hogy a tolvaját odalent látta volna holtan, a járda üres volt.

– Zólyomi András?

Hátraperdült. A három felfegyverzett katona már a szoba közepén járt.

– Ki kérdezi?

– Velünk jön.

A mutatványos ebben a pillanatban úgy érezte, hogy Kucserák néni egy boszorkány, a jóslatai igazak, őt pedig a pokol kénköves fenekére fogják vinni. De azért tett egy próbát.

– Nem.

A hadnagynak arcizma se rándult. Pisztolyt és bilincset húzott elő, majd a fegyvert rászegezte:

– Ez nem kérés volt, hanem parancs.

4. fejezet

Miután a koronaőr visszahajtotta a ponyvát, a kordét húzni kezdték a téren át.

Bartha lopakodva követte a menetet. Az egykori karmelita kolostor mellett megtorpant. A fáklyák és a hold fénye túlságosan megvilágították az utcát, ha továbbmegy, kockáztatja, hogy észreveszik.

A fal tövéből figyelte, amint eltűnik a menet a Helytartótanács épületében, és csak a szíve vert sebesen.

Megölték a bátyját!

Minden idegszála arra ösztökélte, hogy vesse magát utánuk, de tudta, hogy nem szabad. Elfognák és fölakasztanák.

Talán egy óra telt el ebben a néma gyötrődésben. Végül a kapu egyik szárnya kinyílt, karcsú alak lépett ki rajta, és sietősen a György tér felé indult.

Karjait összefonta, fejét lehajtotta, így Bartha nem láthatta az arcát, de amikor az Úri utcához ért, fölnézett.

A nő volt az.

Nem maradt benne több kétely. A robbanás, a kordé és a holdfényben látottak értelmet nyertek előtte. A nő után eredt.

5. fejezet

A fekete, lefüggönyözött fiáker áthaladt a Kerepesi úton, rákanyarodott a Bodza utcára, majd a macskaköveken rázkódva megindult a Duna felé.

– Hová visznek?

A hadnagy nem felelt.

Zólyomi nyugtalanul figyelte kísérőit. Mialatt levezették a kocsihoz, a bilincs ellenére átkutatta a zsebeiket, de nem talált bennük semmit. Bárki is fogatta el, pontosan tudta, mire képes. Ez pedig nem sok jót ígért.

1847. augusztus 28-a volt. Pest nyugodt arca mögött ezernyi indulat fortyogott. A Habsburgok által irányított Magyar Királyság összes fájdalma ott lüktetett a sikátorokban. Olyan volt a város, mint puskaporoshordó a tűzvész közelében. Egyetlen szikra elég, hogy a levegőbe repüljön minden.

Persze Zólyomit ez nem érdekelte. Mintha a múltjával együtt valódi énjét is eltemette volna, csupán a csillogó hétköznapokkal törődött. Épp ezért föl se foghatta, miért jöttek a császári-királyi hadsereg katonái érte az éjszaka közepén.

A macskaköves talaj véget ért, mostantól csikorgó kavicsokon haladtak. Földút. Gyorsan végiggondolta, vajon a Bodza utcából merre nyílik ilyen, de tanácstalan volt.

– Tilos tudnom, hová visznek?

A hadnagy először pillantott rá azóta, hogy útnak indultak. A fiáker ablakához hajolt, elhúzta a függönyt, a holdfény bevilágított a kocsi belsejébe. A tolvaj előtt feltűntek a Fürdő utca házai, orrát megcsapta az olajlámpások fanyar bűze.

A hadnagy a tolvajt figyelte. A robbanást követően azonnali cselekvésre volt szükség, de akkor sem értette, miért őérte küldik. Egy piperkőc, egy bohóc, aki ócska trükkökkel fizet a könnyű életért. Egyszerűen sehol nem látta benne a bámulatos képességű tolvajt. Ő lenne képes bejutni bárhová? Ő tudná ellopni a legjobban őrzött tárgyat is?

Hátradőlt a kocsiban. Az éjszaka váratlan eseményei országos jelentőségűek voltak. A tolvajnak persze fogalma sincs erről, de ez így van jól.

Zólyomi teste megfeszült. Látta a hadnagy arcán átfutó érzelmeket. Ha eddig csak nyugtalan volt, most aggódni kezdett. Nem tudott másra gondolni, mint hogy vagy a ficsúr akar bosszút állni rajta, vagy kihallgatni viszik Wesselényi miatt. A báróról köztudott volt Habsburg-ellenessége.

A lábaim szabadok, a hadnagy nem okozna gondot.

A Fürdő utca kivilágítatlan házai közt haladtak; az utat a kocsi két oldalán elhelyezett aprócska lámpások mutatták.

– Meg se próbálja.

A hadnagy pisztolyt tartott a kezében. Zólyomi elernyedt:

– Eszembe se jutott.

– Tudom én.

A fiáker tíz perc zötykölődés után megállt. Az egyik darabont ajtót nyitott.

– Gyerünk.

A Duna-parton álltak. A nyár végi szél hullámokat vert a folyó vizén, a hold fénye átezüstlött a szemközti partig. Zólyomi végignézett a hömpölygő pászmán, majd tekintete megállapodott a túlparton.

A budai vár.

– Indulás!

A menet megindult. Elöl a tolvaj, mögötte a két katona, leghátul a hadnagy. Nemsokára a vízpartra értek. A mólóhoz kikötve aprócska gőzös ringott: egy propeller.

6. fejezet

A kis propeller durrogva indult be, a füst fölszállt a csónak végi aprócska kéményből, és a parányi gőzös négy utasával nehézkesen nekivágott a folyónak.

A tolvaj a vizet figyelte. Amennyiben három fogvatartója zsoldos, föl kell készülnie rá, hogy ez lesz utolsó csónakútja a Dunán.

A hadnagy odavakkantott az egyik beosztottjának, a gőzmotor fölzúgott, a csónak orra megemelkedett.

A tolvaj megvetette a lábát. Meg akarják ölni, ez nem is vitás. Ha nem a ma történtek miatt, akkor valami másért. A három katona azonban másra figyelt.

Balfelé, száz méterre tőlük, mint egy dinoszaurusz csontváza, sötét árny magasodott a vízen. Mintha évmilliókkal korábban, a folyón átkelve lelte volna halálát, és most óriási, szikár csontjai átíveltek egyik parttól a másikig.

A Lánchíd volt az.

Zólyomi sokszor látta nappali fényben Széchenyi őrületes vízióját, de a félkész híd csak innen, a folyó közepéről mutatta gigászi méretét. Már most úgy beszéltek róla, mint Európa legnagyobb függőhídjáról, holott a láncok még nem is voltak a helyükön. A felállványozott, irdatlan monstrumokat fahíd kötötte össze, ám méretei miatt máris a csodájára jártak.

Persze voltak ellenzői is. Néhányan váltig állították, hogy Széchenyi és Clark alkut kötöttek az ördöggel, csak hogy elkészülhessenek vele időben. Ennek biztos jelét abban látták, hogy nem volt hét, mikor ne haltak volna meg emberek az építkezésen. Kit a beömlő víz fojtott meg, kit a hídfő pereméről sodort le a szél, máskor az elszabaduló gőzkalapács küldött halálba három munkást. Mintha a híd éhes szörnyeteg lett volna, aki embervért követel azért, hogy napról napra közelebb hozza egymáshoz Pestet és Budát.

A csónak mostanra túljutott a Duna közepén, Zólyomi fellélegzett. Még mindig él. És egyre nagyobb az esély, hogy nem akarják a Dunába lőni.

Mintha a hídőrök is üdvözölni akarnák a jó hírt, villogni kezdtek egymásnak a hídfők tetején. Őrségváltás volt.

Zólyomi életkedve visszatért. Tehát Budára viszik. Újra megjelent előtte Komoróczyné arca:

– Most majd eldől – mondta neki –, olyan ügyes-e, mint mondják. Kíváncsi vagyok, képes lesz-e észrevétlenül bejutni hozzám.

Zólyomival abban a pillanatban madarat lehetett volna fogatni. Ám arca rezdületlen maradt. Köröttük az estély vendégei, a pesti arisztokrácia színe-java, a férj pedig híres dúvad, ha a feleségéről esett szó. És Komoróczynéról gyakran szó esett. Azt mondták, költők tucatjai hagytak fel az írással miatta, és éjszakánként a gróf kutyákkal kergeti el a félőrült hódolókat.

– Akkor holnap este kilenc. De ne késsen. Ha késik, haragudni fogok, megértette?

A mutatványos bólintott. Pontosan tudta, ha holnap nem lesz ott a megbeszélt időben, akkor az ő gondtalan életének vége. Postáskodásáról minden pórul járt férj és feleség tudomást szerez.

– Kiszállás!

Zólyomi arcát kicsípte a dunai szél, összekötött kezei elgémberedtek, de mosolyogva lépett ki a gőzösből.

– Arra – mutatott a rakpart felé a hadnagy.

A várdomb oldalában, a cserjés előtt húzódó poros emelkedőn fekete fiáker állt. Amilyennel a pesti lakásáról is elhurcolták. Félelme elmúlt, hiszen ha meg akarták volna ölni, már nem élne. Vagyis a három alak hivatalos megbízást teljesít.

Fölnézett a domb tetejére; odafent a budai vár irdatlan tömbje látszott. Az Olümposz.

Mindig is úgy gondolta, ha a pesti oldalról átnézett a budai oldalra, hogy a város fölé emelkedő épületből óriási szem figyeli a várost: a hatalom mindent látó szeme. De nem emiatt nem szerette. Egyszerűen az ő városa Pest volt; a föld alatti járataival, sikátoraival, rengeteg főúri házával, melyeket jóval hamarabb megismert, mint ahogy meghívták volna bármelyikbe is.

– Beszállás!

Egészen megszokta már a kurta parancsokat. Beült a kocsiba, elhelyezkedett az ülésen, majd megérezte, hogy valami nyomja az oldalát. A csomag. Eszébe jutott a fecni is, amit még volt ideje elolvasni az utolsó pillanatban.

Kilenckor a Zsigmond-kápolnában.

B. L.

Rögtön felismerte a kézírást. A küldeményt és a fecnit is egykori legjobb barátja és egyetemi lakótársa küldte: Bogdán László.

Méghogy kilenckor a Zsigmond-kápolnában! Ha akarna, se tudna ott lenni. Egyrészt elmúlt kilenc óra, másrészt akkor se menne oda, ha ostorral kergetnék! Viccel vele? Három éve összevesztek, két éve kerüli őt, mint a pestisest, erre most önszántából menjen oda, és találkozzon vele?!

Nincs az az isten.

Hosszan beszívta, és kifújta a levegőt. Úgy tűnt, három év is kevés ahhoz, hogy behegedjen a seb, amit az egykori legjobb barátja okozott neki. És akkor most ez. Nem értette, miért küldte László a csomagot.

Persze igazából nem is a Lászlóval való találkozástól félt. Inkább őt nem akarta látni.

Keze elindult a zsebe felé, mert úgy érezte, mindene viszketni kezd a csomagtól.

– Nyugalom – nézett rá a hadnagy.

Zólyomi ismét kifújta a levegőt, és hátradőlt. Most másra kell koncentrálnia. A fiáker megindult a dombon fölfelé, és ő immáron pontosan tudta, hová tartanak. Mivel az országot irányító hatalmi szervek központi épületei egytől egyig Budán állnak, a katonákat csakis olyan ember küldhette, aki egyszerre parancsol a királyi hadsereg tisztjeinek, ugyanakkor hatalmában áll letartóztattatni bárkit.

Ilyen emberből pedig nem volt sok Magyarországon.

7. fejezet

A budai vár komor tömbje büszkén magasodott a város fölé. A nagyjából ezer méter hosszú, kétszáz méter széles terület leggrandiózusabb épülete a Mária Terézia-szárny volt. Kupolája kivilágítva tornyosult az ég felé; közte és a szemközt álló Királyi Palota közt nyíló átrium kapuja egyenesen a György térre nyílt.

Ez a tér volt az utolsó védvonal. Híd a palota és az alsóbb régiók között. A túloldalán álltak a magyar kormányzati szervek: a Városháza és a Helytartótanács. Aki el akart jutni a palotáig, annak át kellett haladnia ezen a kivilágított, jól ellenőrizhető terepen.

Ennek a választóvonalnak a szélén, a Mária Terézia-szárny oldalában állt a Zsigmond-kápolna. Egy rés az erődön. Egy ajtó a hétméternyi falon. Az egyetlen gyönge pont a főúri lakhelyen. A robbanás ebben a kápolnában történt, méghozzá három nappal a nádor és Metternich Magyar Királyság-beli látogatása előtt.

Az esemény tehát nem csak a takarító személyzet számára fújt riadót: az osztrák titkosrendőrség, a palotaőrség és a koronaőrök is teljes létszámban felsorakoztak. A fekete lovasok már csak a vezetőjükre, Von Kraussra vártak.

A tér kopácsolástól volt hangos e késői órán. A kitört ablakokat leverték, a helyükre táblákat szögelltek; a törmeléket összeszedték, elhordták; nemsokára csak porréteg mutatta: nemrég robbanás történt a kápolnában.

Az egyébként huszonnégy tagú koronaőrségből nyolcan nem lehettek jelen. Az ország folytonosságát képező kegytárgyat: a Szent Koronát őrizték. A többiek a kápolna előtt csoportosultak, és az osztrák titkosrendőrség különítményét figyelték.

A koronaőrök egytől egyig kiváló katonák voltak. Felkészítésük tízéves korukban kezdődött: az ország kadétiskoláiból választották ki a legrátermettebbeket, majd a kiképzőközpontba szállították őket, ahol kezdetét vette a tíz hosszú éven át tartó testi-lelki gyötrésük.

Nagy részük lemorzsolódott, csupán néhányan maradtak. A Szent Jobb és a Szent Korona huszonnégy őrzője. Vagyis most már csak huszonketten voltak, és egyre forrt a harag bennük az iménti megszégyenítés miatt. Az osztrákok még azt sem hagyták, hogy a halottaiktól méltóképp búcsút vegyenek.

Az egyik koronaőr még szálfatermetű társai közül is kimagaslott. Olyan volt a tér fáklyáinak fényében, mint egy szobor. Szikár arca nem árult el érzelmet, csupán bivaly termetén látszott, hogy pattanásig feszíti az indulat. Ő is a lovasokat figyelte.

A kiképzés tíz hosszú éve alatt mindennap a fejébe verték: a Magyar Királyság egyenlő a koronával, a koronát pedig meg kell védeni az idegenektől.

Akkor viszont miért kell engedelmeskedni az osztráknak a magyar ellenében? Az osztrák nem magyar, az osztrák idegen! Őt nem érdekelték sem a radikálisok, sem a kizsuppoltak, sem a titokzatos Árnyak, az ő ellenségei egytől egyig az idegenek voltak. Számára a veszély nem Pest sikátorainak mélyéről vagy a föld alatti tárnákból fenyegetett; számára az ellenség az volt, aki nem magyar.

Olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy elfehéredtek a bütykei. Aztán gyorsan ki is engedte. Tudta, hogy az indulatait nem mutathatja ki.

8. fejezet

Zólyomiék zötykölődve haladtak a dombon fölfelé. A budavári labirintus. A tolvaj arra gondolt, vajon ezek a katonák tudják-e, hány föld alatti járat kacskaringózik alattuk. Micsoda lukas ementáli sajton ücsörögnek a Magyar Királyság legfőbb méltóságai!

Kibámult a Duna felé, majd a fölöttük magasodó komor falakra, és újra hátradőlt az ülésen. Mosolyogva biccentett a vele szemben ülő hadnagynak, és fütyörészni kezdett.

– Hagyja abba!

Abbahagyta. Újra kibámult.

A budai vár.

Budáról mindig az egyetemen tanultak jutottak az eszébe, miszerint Budát VIII. Bonifác 1307-ben eretnekké nyilvánította, és a város lényegében azóta is az.

Néhány perccel később fölértek a kanyargós ösvényen. A hadnagy felmutatta engedélyét a várőrségnek, mire a kétszárnyú vasrács kitárult.

– Nyújtsa a kezét! – Kulcsokat vett elő, lecsatolta a tolvajról a bilincset. Most már a Parádé tér jobb oldalán haladtak. A kocsi elhagyta a Fő utcát, befordult az Úri utcába, és nemsokára megállt egy kétszintes épület előtt.

– Kiszállás!

Zólyomi megmasszírozta a csuklóját, és föltekintett a kétszárnyú vaskapura. A Magyar Királyi Helytartótanács. Majdhogynem újra fütyörészni kezdett. Kucserák néni tévedett, a dolgok a lehető legpompásabban alakulnak.

Miután belépett a kapun, megindult a fáklyás őröktől hemzsegő folyosón. A Magyar Királyi Helytartótanács volt a Magyar Királyság legfőbb kormányzati szerve; hatásköre kiterjedt a teljes belső igazgatásra, szervezete és személyi összetétele biztosíték volt a bécsi udvar politikájának érvényesítésére.

Nemsokára egy díszes előcsarnokba jutottak. A padlót vörös szőnyeg borította; a hadnagy a terem végében álló kétszárnyú ajtó felé tartott. Mikor odaértek, kitárta, Zólyomi pedig átlépte a Helytartótanács elnöki irodájának a küszöbét.

Félhomály fogadta odabent. A szoba egy-két bútortól eltekintve üres volt. A zsalutáblák zárva, a súlyos függönyök összekötve, egy-egy lobogó olajmécses a helyiség négy sarkában. Mintha fényük mutatná: a Magyar Királyság vigyázó szeme nem pihen soha.

A lakásnyi méretű iroda végében, az asztalnál ősz hajú, idős férfi dolgozott; őexellenciája az Ítélőszék, a Magyar Helytartótanács, vagyis élet és halál ura: Mailáth György országbíró.

A férfi fölnézett.

– Foglaljon helyet.

– Inkább állnék.

– Üljön le.

Hangja mintha hordóból jött volna. Letette a tollat, és kihúzta magát.

Mailáth György országbíró hatvankét éves volt. Robusztus termetéhez nyílt arc, fürkésző tekintet és kiváló emberismeret társult. Képességeinek köszönhetően töretlen ívű politikusi pálya állt mögötte. Azt beszélték, nagy taktikus, akinek nem kerüli el semmi a figyelmét. Most azonban gondterhelt arccal ült az olajlámpa fényében.

– Jól utazott?

– Meglehetősen.

Az országbíró elmosolyodott. A hatalom szokásos eszköze csődöt mondott. Az erőfitogtatás, a megfélemlítés, a várakoztatás nem hagyott nyomot a mutatványoson. Zólyomi inkább vidám volt, és már-már atyai tekintettel biztatta Mailáthot, hogy közölje, miért is hurcolták ide az éjszaka közepén.

Az országbíró kilépett az asztal mögül, majd a sarokban álló lavórhoz lépett.

– Nem haragszik?

Zólyomi kedélyesen nemet intett. Kezdte mulattatni a kölcsönös udvariaskodás.

Ráérek – gondolta. És kíváncsian várta, vajon Mailáth mikor hozakodik elő a kényes témával. Mert tudta: csakis kényes témáról lehet szó. Mi mást akarhatna tőle az igazságszolgáltatás tejhatalmú ura?

Egyértelmű: ügye oly bizalmas jellegű, amihez már ketten is sokan vannak a Helytartótanács épületében. Amiben hatalom és pozíció mit se számít, amiben Mailáth, úgy tűnik, éppúgy elbukott, mint számos férfitársa a történelem során.

Nőügy. Zólyomi fölényben érezte magát. Segít Mailáthon, Mailáth pedig a lekötelezettje lesz.

Az országbíró megtörölte a kezét, majd felé fordult. A tolvaj meglepetten vette észre, hogy a karját friss kötés borítja, amin piroslón átüt a vér. Az országbíró elmosolyodott.

– Lovasbaleset. Egy fránya faág, amit későn vettem észre.

A tolvaj bólintott. A nádort köszöntő estélyen semmiféle kötést nem látott Mailáthon. Persze, azóta is leeshetett a lóról, de ez kevéssé tűnt valószínűnek. A kancellárnak testőrség és hintó jár.

– Milyen kár, hogy békeidőket élünk, nemde? – folytatta az országbíró. – Legalább volna mivel dicsekednem a hölgyek előtt.

Zólyomi is elmosolyodott. Ha lassan is, de közeledtek találkozójuk céljához.

Mailáth odasétált az asztalhoz, leült, és az olajlámpa fényében immáron derűsnek tűnt az arca.

– Talán tudja – kezdte –, hogy a nádor és Metternich három nap múlva hazánkba látogat.

A tolvaj ismét bólintott. József nádor kilenc hónapja halott volt, fia, István főherceg pedig még nem látta az országot. Azt az országot, aminek a nádora lett, és egyúttal a leghatalmasabb embere. Nem siette el a látogatást. Ráadásul, mintha e késői útjához dadusra is szüksége lett volna, elkíséri útján a főkancellár is.

– Látogatásának legfőbb oka – folytatta Mailáth –, hogy a helyemre gróf Apponyi György jelenlegi alkancellárt kinevezze.

Zólyomi néma maradt.

– Azt az Apponyit, aki az adminisztrátori rendszerrel ’44-ben megerősítette a Habsburg-elnyomást, és megállíttatta a reformokat. Akinek országbíróként legfőbb törekvése a Magyar Királyság végső beolvasztása lesz az osztrák császárságba.

Zólyomi arcáról eltűnt a mosoly. Mailáth szavai veszélyesek voltak. Szó se volt semmiféle nőügyről. Érzékei riadót fújtak.

– Nem értek a politikához, excellenciás uram – hajolt meg bocsánatkérőn.

A szobában tapintani lehetett a csöndet. Zólyominak úgy tűnt, mintha az országbíró azt mérlegelné, vajon őszinte lehet-e a mutatványoshoz. Végül megszólalt:

– Az ország állapota azért érdekli, nemde?

Zólyomi újfent néma maradt.

– Nem mintha azokat érdekelné – folytatta –, akik tehetnének is érte valamit. A 19. század közepét írjuk, Európa fejlődik, és mi? Rossz közegészségügy, magas halandóság, tomboló éhínség. Mintha a Magyar Királyság megragadt volna a középkor mocsarában.

A mocsár szó Zólyomiban furcsa érzéseket keltett.

– Pedig ’44-ig rengeteg kezdeményezés indult. A folyamszabályozások, az akadémia ügye... Szép lassan haladtunk a magyar nyelv hivatalossá tételéig. Jöttek Kossuthék, majd a radikálisok, erre Metternich mit csinál? Megijed, és zsákot húz a fejünkre.

Zólyomi körbenézett, vajon beszélgetésüket hallja-e más is.

– Egy felvilágosult nemzetnek – folytatta Mailáth – első és legfőbb törekvése saját szabadságának megteremtése. Metternich ettől tart a leginkább. Ha egy nemzet fejlődik, akkor lázad, ha lázad, akkor fegyelmezni kell. A fegyelmezés pénzbe kerül. Mi tehát az ellenszer? Meg kell állítani a fejlődést.

Zólyomi nem bírta ki, hogy ne kérdezze meg:

– Miért hívatott, excellenciás uram?

– Rögtön rátérek. – Az országbíró hátradőlt. – ’44-ben – folytatta – Apponyi létrehozza az adminisztrátori rendszert. Ennek folyományaként megerősödik a Habsburg-fennhatóság, irányítottá válnak a megyék, az ország fejlődése megáll.

A vészharangok egyre hangosabban csilingeltek Zólyomi fejében. Mintha a sértett Mailáth benne keresné a cinkostársat Apponyi pocskondiázásához. Csak mert Metternich három nap múlva leváltja őt, és Apponyit nevezi ki a helyére, és neki onnantól nem lesz helye a hatalomban, azért még nem kéne magával rántania egy egyszerű mutatványost is! Az országbíró olyan dolgokkal traktálta, amikről mindenki tudott. Az adminisztrátori rendszer miatt álltak le három éve a reformfolyamatok. Számos ember élete egy csapásra megváltozott. Az övé is.

Mi van, ha ez csapda, és Mailáth csőbe akarja húzni? Felemelte a kezét, mintegy megálljt parancsolva a szavaknak.

– És a Vác és Pest közti vasút? – kérdezte. – Vagy a három nap múlva nyíló Szolnok–Pest vonal?

– Konc a kutyáknak! Aprócska cafat, hogy betömje a hangoskodók száját! – vágta rá élesen Mailáth, majd ingerülten felállt. – Tudja, hogy az angoloknak hány kilométer vasútjuk van? Nyolcezer! Az osztrákoknak hatezer! Nekünk? Száznegyven! Mindössze száznegyven kilométer vasútvonalunk van, uram!

Zólyominak hirtelen kevés lett a szobában a levegő. Nem a vasútvonal nevetséges rövidsége miatt, hanem mert amiről az országbíró beszélt, kimerítette a császárság elleni izgatás fogalmát. Mailáth cinkosává tette egy beszélgetésben, amiben csak neki, Zólyominak volt vesztenivalója. A gondolat, hogy Mailáth nőügyben kéri a segítségét, és emiatt a lekötelezettje lesz, immáron oly távolságba került tőle, mint a Magyar Királyság fejlettsége az Osztrák Császárságétól.

– Továbbra se értem, miért mondja ezt nekem, excellenciás uram.

– Rögtön megérti – ült vissza az országbíró. – Tehát ’44 és ’47 között Metternich és Apponyi béklyóba kötik az országot; hogy mégis történnek előrelépések, az egyedül József nádor békítő politikájának köszönhető. Magyarország első emberének, aki megfékezte a felcsapó indulatokat. Csakhogy ő az év elején meghalt, és most, ’47 augusztusára a Magyar Királyság olyan lett, mint egy dagadó tömlő, ami bármikor kidurranhat.

A tolvaj a csukott ajtóra nézett. Mailáth könnyen beszél. Ő arisztokrata. Jó, jó, számos reformja volt: folyamszabályozás, Kossuth amnesztiája és a legfőbb: a magyar nyelv hivatalossá tétele, de mert a vér nélküli átmenet híveként ellenzi a forradalmat, az osztrákok békén hagyják. Mailáth a szelep, amin át távozhat a gőz. De ő, Zólyomi nem arisztokrata, ő egy porszem. Ő bármikor áldozata lehet a császárság elleni konspiráció vádjának.

Az országbíró hirtelen előredőlt, és Zólyomi szemébe nézett.

– Most pedig rátérek arra, amiért idekérettem késő éjszaka.

– Nem emlékszem, hogy kérés lett volna. – Ám Mailáth figyelmen kívül hagyta a szavait.

– Ahhoz azonban – folytatta –, hogy tisztán lásson, még egyszer vissza kell kanyarodnunk ’44-ig.

Zólyominak eszébe jutott Kucserák néni intelme: „Nem menekülhet! Muszáj lesz választania!”

– ’44 volt a fordulópont – kezdte az országbíró. – Az adminisztrátori rendszer működésbe lépett, és leállították a Duna–Tisza szabályozását. Ennek számos oka ismert, a legfőbb azonban, a valódi ok, titok maradt. Hallott már az Attila-sírról?

Zólyomi felkapta a fejét.

– Talán emlékszik rá – állt föl Mailáth –, hogy a munkálatok megkezdését követően a legkülönfélébb mendemondák kaptak szárnyra.

Zólyomi bólintott. A hármas koporsó, amit ezernégyszáz éve keresnek hiába, és a tortán a hab: a sírban rejtező Hadak Ura Kardja, ami tulajdonosát a világ urává teszi. Számtalan vitája volt erről Bogdánnal, mikor még a régész szakra járt ő is.

– Bizonyára emlékszik rá – folytatta Mailáth a teremben járkálva –, hogy a szabályozások megkezdésével egy időben a Tisza vonalán mindenütt megjelentek a kincsvadászok. Mintha az üres folyómedrek látványa felbolygatta volna a képzelgőket, özönleni kezdtek a világ minden tájáról. Idővel annyian lettek, hogy a Magyar Régésztársaságnak lépnie kellett az ügyben. Válaszul megalakult a Nemzeti Ereklyevadász Szövetség.

A tolvaj csodálkozva pillantott Mailáthra.

– A dolgot titokban kellett tartani – találta ki a gondolatát az országbíró. – Az Attila-sír ugyanis nem egyszerűen a nemzeti öntudat része, hanem létfontosságú politikai fegyver a meggyengült osztrák fennhatóság ellen. Az Attila-sír egy jelkép. Bizonyíték a nemzet egykori függetlenségére. Tehát bármelyik érdekcsoport is talál a sírra, a következmények végzetesek. Ha megtalálják, a magyarság föllázad elnyomói ellen.

Amit az arisztokrácia természetesen egy pillanatig sem nézne jó szemmel. Vagyis lázadjanak, de csakis az osztrákok ellen. Ám ezt csak gondolatban tette hozzá Zólyomi. Tudta, Mailáth, a lassú folyamat híveként, óvatos politikai manőverezések révén akarja kivívni a Magyar Királyság függetlenségét. Meggyőződése, mint az arisztokraták nagy többségének, hogy amennyiben kitör a forradalom, az osztrákok azt vérbe fojtják, és a megtorlás végképp a középkorba hajítja vissza a nemzetet.

– A kutatást tehát a magyarok és az osztrákok előtt is titokban kellett tartani – folytatta az országbíró. – Hiszen ha a császár vagy Metternich tudomást szerez a kincsvadászatról, amint az ereklye előkerül, elveszik.

– Egyszóval, biztosabb, ha nem tud róla senki.

– És egy darabig sikerült is titokban tartani – bólintott Mailáth.

Zólyomit furcsa izgalom töltötte el. Eddig azt hitte, az országbíró csupán egy teóriát ecsetel.

– Pontosabban a már említett ’44-ig – folytatta Mailáth. – Ekkorra a Duna és a Tisza árterületeinek nagy részét megszüntették, a folyó kanyarulatait egyenesre vágták, a folyómeder mélyét hajózásra alkalmassá tették. A Magyar Királyság a fejlődés útjára lépett, és egyre hangosabbá váltak az osztrákellenes szólamok. A császár fennhatósága gyengült, majd jött a már említett metternichi válaszlépés: az Apponyi-féle adminisztrátori rendszer. Nemsokára a Habsburg-érdekeket szolgáló titkosrendőrség behálózta az egész országot. Beépültek, megfigyeltek, kihallgattak, és természetesen hamarosan fényt derítettek a Nemzeti Ereklyevadász Szövetség létére is. Majd abbéli félelmükben, hogy a sír előkerülhet, leállíttatták a folyamszabályozást, amivel egyúttal a keresésnek is vége szakadt.

Zólyomi elcsodálkozott. Az egész Tisza- és Duna-hajózás fejlesztése azért lett leállítva, mert Metternich megijedt attól, hogy előkerül a sír?

– Két évig állt az ügy, egészen ’46 tavaszáig. Ezalatt megerősödött a Habsburg-fennhatóság, a folyamszabályozás újra zöld utat kapott. Egyúttal megindult a sír utáni hajsza, de már csak magánemberek részéről. A Nemzeti Ereklyeszövetség végleg megszűnt.

Zólyomi döbbenten hallgatott. Kincskeresés, félelem egy öreg sírtól, érdekek, amik miatt két évre leállítják egy ország gazdasági fejlődését. Mi köze neki mindehhez?! Ő egy nőügyekre szakosodott tolvaj!

– És most térjünk vissza az idei év, 1847 elejére. – Mailáth ismét leült. – Idén januárban ugyanis váratlan fordulat történt. József nádor meghalt, halálával pedig a két ország közti egyensúly megbomlott. Az osztrákok fennhatósága gyöngülni kezdett, ismét napirendre kerültek a ’44-ben elfojtott reformtörekvések. Március 15-én megalakult az Ellenzéki Párt, mely azonnali és sürgős reformokat követelt. Ez pedig végképp ingatag helyzetbe hozta a Metternich vezette Nagytanácsot...

– Ezért most újraindul a Nemzeti Ereklyevadász Szövetség, és folytatják a sír keresését – fejezte be a tolvaj Mailáth mondatát.

– Dehogy! – felelte az országbíró. – A sír keresését már a folyamszabályozások megkezdésével egy időben újrakezdtük.

– Tessék? – Zólyomi megdöbbent. – És az osztrákok?

Mailáth arca hivatalos kifejezést öltött.

– Nem tudnak róla. És nem is fogják megtudni. Ezért is van itt maga.

Zólyomi nem tudta palástolni a döbbenetét.

– Hogy én?

– Maga – bólintott az országbíró. – Magának kell megtalálnia Attila elveszett sírját.

9. fejezet

Zólyomi azt hitte, rosszul hall.

– Nekem?! A sírt, amit ezernégyszáz éve hiába keresnek?! A hármas koporsót, ami miatt eltereltek egy komplett folyót?

– Mégpedig három napon belül.

– Lehetetlen!

– Egyáltalán nem az – felelte az országbíró –, a sírt ugyanis valaki már megtalálta.

Zólyomi úgy érezte, irdatlan örvénybe dobják. Agyában egymást követték a képtelenebbnél képtelenebb gondolatok. Megtalálták? A legendás helyet, ahol a Hadak Ura Kardját elrejtették? És ezt Mailáth úgy közli vele, mintha az időjárásról csevegne?!

Bong!

A György téren álló Boldogasszony-templom harangja elkondította a tízet. Immáron fél órája hallgatta Mailáth meséjét, most pedig, amikor az végre előállt a farbával, csak csalódottságot és dühöt érzett. Nem tudta, miért hazudik neki az országbíró, de hogy hazudik, abban biztos volt. Meghajolt, hogy távozzon, de Mailáth megállította:

– Nem emlékszem, hogy elengedtem volna.

Megtorpant. Az országbíró parancsoláshoz szokott hangja fenyegetővé vált.

– Hallgatom, excellenciás uram.

Mailáth vonásai ellágyultak. Újra társalogni kezdett.

– Úgy tudom, szép reményekkel indult. A Pesti Egyetemre járt 1841-től ’44-ig, de az utolsó évet nem végezte el.

– Kitűnőek az értesülései, excellenciás uram.

– Nem sok embernek adatik meg, hogy egyetemre járjon.

– Szerencsém volt, excellenciás uram.

– Főleg azoknak nem, akik olyan mélyről indulnak, mint maga.

Zólyomiban már nem vészcsengők csilingeltek, hangosan kongtak a veszélyt jelző harangok.

– Aztán újra váltott – csevegett tovább az országbíró –, otthagyta az egyetemet, ahol akkoriban arisztokrataellenes volt, és liberális elveket vallott.

– Tudományos pályára készültem.

– Régésznek, ha jól tudom.

– Hullarablónak.

Mailáth meghökkent.

– Így nevezik a régészeket nem liberális körökben.

– Ehhez képest – folytatta az országbíró – most mégis a pesti főúri társaság eseményeinek rendszeres résztvevője. Érdekes pálfordulás ez után a... Hogy is mondta? Rablás után. Nem gondolja?

Az országbíró mintha csak véletlenül hagyta volna el a szó felét, de Zólyomi értette: Mailáth pontosan tudja, most azokba a házakba jár vendégségbe, amiket egykor kirabolt.

– Utcagyerekként bejutni a Pesti Egyetemre, ehhez azért komoly pártfogó kellett, nem igaz?

A tolvaj tekintete elborult. Sejtelme sem volt, az országbíró hová akar kilyukadni, de olyasmiket tudott róla, amiket csak kevesen. Bogdán arca jelent meg előtte. Igen, tulajdonképpen neki köszönhet mindent. A kiemelkedést a mocsokból, és persze a három éve tartó fájdalmat is.

– Ez már a múlt, excellenciás uram – mondta végül. – Egy valódi régészt kellene felkérniük.

– Megtettük – felelte Mailáth, de a hangjában csalódottság bujkált. Mintha sajnálta volna, hogy a tolvaj kitér a kérdezősködés elől. – De őt ma éjjel meggyilkolták.

– Micsoda? – döbbent meg Zólyomi. – És a sír?

– Nos... Elégedjen meg annyival: a régészt megölték, mielőtt elmondhatta volna, hol van.

Zólyomi elmosolyodott. Valaki rátalál minden idők legkeresettebb sírjára, de mielőtt elmondhatná, hol van, megölik. Eléggé meseszerűnek tűnt az egész. Már csak azt nem tudta, mire megy ki a játék.

– Feljegyzés, kutatási napló?

– Bizonyára a gyilkosnál vagy gyilkosoknál lehet. Kutassa fel őket, és lopja vissza tőlük.

– Kutassam fel?

Mailáth bólintott.

– Holnap reggel elhagyja Pestet. A folyamszabályozások jelenleg három helyszínen zajlanak. Végigjárja mindet. A gyilkos vagy gyilkosok szintén így fognak tenni. Egyetlen esélyünk, hogy előttük találjuk meg a sírt.

Zólyomi megrázta a fejét.

– Kizárt. – Nem! Ő aztán nem megy sehová. Neki holnap este kilenckor a grófnénál kell lennie. Pontban kilenckor. Ez az ára annak, hogy beléphessen a gondtalan élet kapuján. Szó se lehet arról, hogy ezt kockáztassa!

– Azt mondtam, holnap reggel indul.

Zólyomi fölszegte a fejét. A karcsú, ficsúros kinézetű tolvaj korántsem tűnt már olyan léha semmittevőnek, mint érkezésekor. A szobát bevilágító lámpák fényében a vonásai ravaszságot, bátorságot és erőt tükröztek.

– És ha nem?

– Akkor híre megy, hogy a sír után Zólyomi András egykori zsebtolvaj és betörő kutat, és a titkosrendőrség fülest kap, hogy a fiatalembert merre keresse.

Az országbíró szavai úgy érték, akár az ökölcsapás. Pontosan tudta, kire céloz Mailáth. Metternich magyarországi végrehajtója, a titkosrendőrség feje Von Krauss, igazi gyilkológép volt, a tisztogatás megszállottja. Egy szadista barom, aki szerint mást se csinálnak a magyarok, csak reformokon és lázadáson törik a fejüket. Reggel egy reform, délben egy reform, este egy reform. Ezek a reformok pedig egytől egyig pusztító fegyverek, amikkel a császárságot akarják megdönteni. Különös tisztogatási buzgalma miatt kiérdemelte a Halálbáró nevet. Mailáth pedig egyértelművé tette: ha Zólyomi nem teszi, amit kell, ráuszítja Von Krausst.

– Miért én? – kérdezte aztán. – Ez egy gyilkossági és rablási ügy. Miért nem bízza az igazságszolgáltatásra?

Mailáth vonásai megenyhültek.

– Mint mondtam, a hírt titokban kell tartani. Kettőnkön kívül nem tudhat senki arról, hogy a régész mi után kutatott.

– Miért én? – ismételte meg makacsul a kérdést.

– Mert maga is régész szakra járt, ezért tudja, mit kell keresnie. De a legfőbb okot meg fogja érteni, amint ellátogat a gyilkosság helyszínére.

– Hová?

– A Zsigmond-kápolnába. A robbanás a régészen kívül megölt két koronaőrt is. A holttesteket elszállíttattam, de megparancsoltam, hogy minden mást hagyjanak érintetlenül.

– Mikor történt?

– Nagyjából nyolckor.

Zólyomi kifújta a levegőt. Nem tudta, mitévő legyen. De legalább értette, miért jöttek Mailáthért az estélyre. A robbanás a palota mellett történt, ezért életbe lépett a biztonsági protokoll.

– Képzelje azt – folytatta az országbíró –, hogy ez is csak egy fellépés. Maga az arisztokratáknak dolgozik, hozzájuk a leginkább lojális.

– Én a pénzhez vagyok leginkább lojális – felelte Zólyomi. – De nincs az a pénz, amiért én három nap alatt meg tudnám találni Attila sírját. Mégpedig azért nem, mert lehetetlen.

– Nem lenne egyedül – folytatta az országbíró, figyelmen kívül hagyva a tolvaj szavait. – A hadnagy, aki idekísérte, önnel tart.

A mutatványos arca megfeszült.

– Ha jól értem, azért kell megtalálnom a sírt, hogy ne lehessen az osztrákoké, igaz?

– Fenét! – villant dühösen Mailáth szeme. – Azért kell megtalálnia, hogy ne lehessen senkié.

Zólyomi másodszor érezte úgy, örvénybe dobják. Értelmet nyert minden. Megértette, hogy miért fontos a sír Mailáthnak. Három nap múlva tisztgyűlés, az országbírót leváltják, és a Metternichhez hű Apponyi szerzi meg a nádor utáni legmagasabb tisztséget. Ezért kell a sír! Mailáth fel akarja ajánlani a beavatásra érkező Metternichnek cserébe azért, hogy megtarthassa hatalmát: az országbírói széket.

A baj nagyobb volt, mint gondolta. Mailáth elszántsága egyértelmű: az ország boldog jövője szerinte tőle függ, ehhez pedig pozícióban kell maradnia, ahhoz viszont kell a sír. Kész megtenni érte bármit.

– Értse meg, a magyar nép függetlenségét csakis vértelen harcban, kompromisszumokkal lehet kivívni, ehhez pedig országbírónak kell maradnom. Ami csakis a sírral lehetséges. Attila sírja az egyetlen, amitől Metternich is tart. Ha a sírról Kossuthék tudomást szereznek, itt kitör a forradalom.

– Ha viszont nincs sír, nincs forradalom, és Metternichnek nem kell aggódnia.

Mailáth bólintott.

– A bolond császár döntésképtelen, Ferenc József pedig kiskorú. A magyar fölkelés meggyöngítené és a nagyhatalmak prédájává tenné az Osztrák–Magyar Monarchiát. Ezt Metternichnek el kell kerülnie.

– Egyetlen esélye a politikai alku.

– Úgy van. Megkapja a sírt, eltünteti Apponyit, én pedig országbíró maradok.

– És folytatódik a lassú átmenet.

Mailáth bólintott.

– És mi lesz a sírral?

– Elsüllyesztjük, elzárjuk, eltemetjük.

Zólyomi töprengett.

– És ha nincs is sír?

– Apponyi országbíró lesz, és a függetlenség lehetősége örökre elveszik. Három nap. Ennyi ideje van, hogy megtalálja a sírt, és megmentse a Magyar Királyságot.

A tolvaj elgondolkozva bámult maga elé. Ha nem vállalja, Mailáth ráuszítja Von Krausst, ha vállalja, nem lehet ott a grófnénál. Bármelyiket is választja, neki vége.

– Két út áll maga előtt – folytatta Mailáth. – Ha az ügyességét választja, a könnyű, de börtönbe vezető útra lép. Ha az eszét használja, a nehéz, de nemesebb ösvényt követi. Muszáj választania.

„Ha jól választ: élet. Ha rosszul: halál!” Zólyomi elhessegette Kucserák néni szavait, és fölszegte a fejét.

– Nem.

– Hogyan?! – Mailáth éveket öregedett. – Nézze… Ez nem pusztán nemzetérdek... – Zólyomi nem hitt a fülének, Mailáth könyörgött. – Ez nem pusztán nemzetérdek – ismételte meg az országbíró száraz hangon –, ez magánügy is. A régészt, aki a kincs után titokban kutatott, én kértem fel a munkára. E régész apja a ’44-es tisztogatások egyik áldozata volt, rendkívül jó barátom. Megzsarolták, megvádolták, aminek következtében öngyilkos lett. Egyetemista fiát nagyon megviselte a tragédia; ekkor már nem élt az édesanyja sem.

Zólyominak furcsán ismerős volt a történet.

– Én ajánlottam e munkát a számára, halott barátom, az apja iránti kegyeletből, és most megölték. Érti már, hogy ez nekem személyes ügy is…?

Zólyomi meg se rezdült.

– Továbbra sem – felelte. – De tudok egy kitűnő szakembert, aki mindent tud a témáról. Egyetemi szobatársam volt egykor, igen jó barátom. Higgye el, országbíró úr, ha valaki képes rá, hogy felkutassa, akkor az ő.

– Hogy hívják?

– Bogdán László.

– Ő találta meg a sírt – felelte komoran Mailáth. – Ő az a régész, akit megöltek.

10. fejezet

Zólyomi nem tért magához. Bogdán halott, Bogdánt megölték! Az Úri utca közepénél jártak. A házak olyannak tűntek a hold fényében, mintha halotti lepellel takarták volna le őket. A tolvaj alvajáróként követte a hadnagyot. Mióta kilépett az országbírótól, elöntötték az emlékek.

– Állj!

A kaszárnya árnyékából őrjárat lépett eléjük. A hadnagy felmutatta az engedélyét.

– Ő?

– Nyomozó.

A tiszt megemelte lámpáját, a sorfal szétnyílt előttük.

– Miért hazudott?

– Így volt egyszerűbb.

Elhagyták az Evangélikus templomot. A távolban feltűnt a György tér. Zólyomi gépiesen haladt vezetője nyomában. A nevére kiállított engedély, a hadnagy hazugsága mind arra utalt: előre tudták, hogy vállalni fogja.

Bogdán.

Úgy bukkant fel benne a három éve eltemetett múlt, mint mikor gyerekkorában parafadugósat játszott a csatornavízben. Hiába nyomta le a víz alá, az kiutat talált: kibújt a tenyere alól, és a felszínre ugrott.

Bogdán.

Mennyi közös álmuk volt! Nagyot tenni, felkutatni a múltat, jobbá tenni a jövőt. Ők a három muskétás – a tudomány harcosai. Mert később hárman lettek...

Nem tudta, Mailáth kitől szerezte az információit, de el kellett ismernie: jól számított. Bogdán egyszerre volt a testvére, a legjobb barátja és a megmentője is.

És később a leggyűlöltebb ellensége.

Tíz óra tíz. Visszacsúsztatta zsebébe az országbíró címerével ellátott aranyfedeles órát. Pontosan huszonkét óra ötven perc múlva jelenése volt Komoróczynénál.

– Ne maradjon le!

Nagyjából ötven méterre járhattak a György tértől; a túloldalon már látszott a kápolna előtti fáklyás csoport. A fájdalom, ami miatt Zólyomi gépiesen követte a hadnagyot, elmúlt, a Mailáthtal való beszélgetés járt a fejében. A sír, amit állítólag megtaláltak, aztán Bogdán halála, végül Von Krauss, mind ott zakatoltak az agyában.

Attila sírja. Önkéntelenül is ökölbe szorult a keze. A makacs, ostoba, ezerszer hallott álom! A monda szerint Attilát hármas koporsóba temették: az egyik aranyból, a másik ezüstből, a harmadik vasból készült. Éjszaka, egy elterelt folyó medrébe temették el, a koporsóban pedig a hun király mellett ott fekszik a legyőzhetetlenné tévő Hadak Ura Kardja is! Mese!

Épp akkor hagyták maguk mögött a Parádé teret és léptek rá a György tér felé vezető útra, amikor eldöntötte, hogy visszafordul. Két órája még frakkos urak, estélyi ruhás hölgyek közt iszogatta a jégbe hűtött pezsgőt, most pedig egyre inkább úgy tűnt: beteljesül a vénasszony jóslata: Ha jól választ: élet; ha rosszul: halál!

Nem. Ő most szépen elköszön, és hazamegy. Hagyják őt békén. A sír nem létezik, egy rögeszme csupán, egy ábrándból szőtt makacs elképzelés, ami évek óta fogva tartotta Bogdánt is, akit talán épp emiatt öltek meg nemrég.

Egyébként is, miféle őrült ötlet, hogy ő találja meg?! Mailáth félelmében megbolondult, és csak hogy megtarthassa a hatalmát, egy dajkamesét akar valósággá változtatni vele?! Kétségbeesetten kutatott e patthelyzet megoldása után. Ha nem vállalja, Mailáth ráuszítja Von Krausst. Ha vállalja, Komoróczyné teszi tönkre. Bármelyik is történik, neki örökre vége.

Ám egy hiúságában megsértett nő haragjától sokkal jobban félt, mint az országbíróétól, ráadásul míg Mailáthtal esélye nyílhat alkut kötni, addig Komoróczynéval soha.

De hogyan kössön alkut Mailáthtal?

A zsebéhez nyúlt, és a mozdulata elakadt útközben. Majdhogynem felkiáltott. Bogdán okos volt. A legokosabb, akit ismert. Ha tudott róla, hogy veszélyben az élete, első dolga az volt, hogy a sír titkáról gondoskodjon. Három éve nem keresték egymást, és akkor épp aznap, amikor megölik, érkezik tőle egy csomag! Mi más lehetne, ha nem a sír rejtekéhez vezető nyom?

A csomaggal kiválthatja magát Mailáthnál, és ott lehet holnap este Komoróczynénál!

A Parádé térről vezető út végéhez értek. Előttük a György tér olyannak tűnt a hold fényében, akár egy porcukorral meghintett porond. Nem messze a Sándor-palotától megállította a hadnagyot.

– Vissza kell mennünk. – A hadnagy rábámult.

– Hogyan?

– Rájöttem, hol a sír.

– Ha viccelni mer, én...

– Ellenkezőleg. Vezessen Mailáthhoz.

A hadnagy egy pillanatig maga elé meredt. Látszott, hogy teljesen tanácstalan, mitévő legyen, Zólyomi pedig a kápolna előtt álló koronaőröket figyelte. Mennyire szeretett volna közéjük tartozni egykor! Gyermekként sokszor járt a térre, hogy megbámulja őket. Aztán a kápolna előtti őrök csoportjában hirtelen feltűnt neki valaki. Egy karcsú, szinte gyereknek tűnő alak a nagy termetű katonák között.

Egy nő.

Mit keres köztük egy nő?

A karcsú alak ekkor kilépett az árnyékból, és a fáklyafény megvilágította az arcát. Zólyomi felismerte.

Lili.

11. fejezet

1841. Hat évvel korábban.

– László!

Az alma a fiú széttárt ujjai közt landolt. A Pesti Egyetem udvarán egy gombostűt se lehetett leejteni. Az élénken társalgó diákok közt az eszmecsere latin, magyar és német nyelven folyt – bábeli zűrzavar a tudás kertjében.

– Ide!

Zólyomi a központi szobron csimpaszkodott. Felhúzta magát, onnan nézelődött az egyetem kertjében. Mikor Bogdán odaért, lecsusszant.

– Tíz perc múlva őstörténet Znamenákkal.

– Előtte még el kell jutnunk a déli szárnyig.

– Mért?

– Meglátod.

Rávigyorgott Bogdánra, és útnak eredt. A fiú rosszat sejtve követte. Kinézetre épp ellentéte volt vidám tekintetű barátjának. Sötét haja kiemelte sápadt bőrét. Magas termetéhez légies elegancia társult; az a típusú mélabú, ami magán hordozza a főúri neveltetés patináját. Most feddő arccal követte Zólyomit. Félt, barátja valamiféle csínyt tervez, amiért kipenderíthetik őket az egyetem falai közül.

Tavasz volt. Az iskola háromszintes épülete fehéren ragyogott. A diákok többsége zakóban, ingben parádézott. Ebben a zajos forgatagban haladt előre a két fiú.

– Nem emlékszem, hogy hoztál volna almát magaddal! – kiabált utána Bogdán. A tolvaj elvigyorodott:

– Nem is!

A fiú arcán felhő suhant át.

– Tudod, mi a véleményem erről.

– Tudom. És nyugi, nem is fordul elő többször. Becsszó!

– Sose változol meg.

– Dehogynem, csak idő kell hozzá!

Köröttük mind nagyobb lett a tumultus. Zólyomi a tömeg belseje felé húzta Bogdánt.

– Ne csináld már, hallod?! Nem akarok elkésni.

– Sótlan vagy.

– Te meg léha.

– Jobb, mintha becsavarodott vénasszony lennék! Tizenhat évesen!

Összenevettek. Évfolyamuk legjobb tanulói voltak. De míg Zólyomi a tanulás utáni időt szórakozással töltötte, addig Bogdán minden idejét a kísérleteire szánta. A tolvaj emiatt korholta most is. Mindenáron pihenésre akarta bírni barátját.

– Hát nem érted?! Egyszer vagyunk ennyi idősek! Élvezd ki, hogy fiatal vagy!

– Te nem érted – ellenkezett Bogdán. – 1841 van! Dagerrotípia, távíró, gőzgépek… ez a határtalan emberi leleményesség kora. A tudomány az egyetlen, ami valóban jobbá teheti a világot!

– Szerintem meg a nők – vágta rá a tolvaj. – És különben is, minek jelentkeztünk régész szakra, ha egyfolytában a jövőről beszélsz?

Bogdán felsóhajtott:

– Egy pillanatig se tudsz komolyan venni semmit.

– De nem ám! – felelte jókedvűn a másik. – Na, gyere! Mindjárt megérted, miért kockáztatom, hogy elkéssünk! – Azzal a forgatagba rántotta Lászlót.

1841 ősze volt. Három éve voltak elválaszthatatlan barátok. Miután Bogdán apjának közbenjárására egy éve mindkettejüket fölvették a Pesti Egyetem régész szakára, egy kis lakást béreltek a körút Dunához közeli szakaszán.

Előtte két évig Bogdánéknál laktak. Zólyomi befogadott utcagyerekként nem akart túl nagy terhet róni a családra, ezért a cselédszárnyban lakott; el akarta kerülni, hogy László viszonya tovább romoljon az apjával.

Az első év volt a legnehezebb. A tolvaj lemaradását Bogdán angyali türelemmel pótolta. Hamar megértette, hogy Zólyomi gondolatai leginkább a könnyű élet körül forognak, így igyekezett olyan példákat hozni, amik megérinthetik a fiút.

Beszélgetéseik általában a villa pincéjében folytak. Míg Bogdán a kémcsövei közt forgolódott, addig Zólyomi a fal melletti polcok egyikén feküdt, és ujjaival a pince mennyezetének repedéseit követte.

– Mit gondolsz az életről? – kérdezte egyik ilyen alkalommal Bogdán.

Zólyomi eltűnődött.

– Hát... hogy az élet utazás. Az ember elindul, nézelődik, ilyesmi…

– Értem. És vajon melyik utazás a jobb? Az unalmas és érdektelen, vagy az izgalmas és érdekes?

– Persze hogy az izgalmas és érdekes.

– Igen ám, de honnan lehet tudni, hogy az az utazás, amire elindulsz, izgalmas és érdekes lesz-e?

Zólyomi abbahagyta a fal kapirgálását.

– Sehonnan. Nem lehet tudni.

– Dehogynem – felelte Bogdán. – Ha valaki előre ismeri az utazása célját. Ha valaki tudja, miért lelkesedik igazán.

– Én pontosan tudom, mi iránt lelkesedem.

– Én is pontosan tudom – bólintott Bogdán. – De arra gondoltál már, mi lesz, ha megkapod? Hiába lesz pénzed, ha nem tesz boldoggá majd az elköltése.

– Ej már! – Zólyomi hozzávágott egy mészkődarabot. – Te csak boncold tovább a békáidat, nekem pont jó lesz életcélnak a pénz. Egyébként is, én leginkább a nőkért lelkesedem. Ezerszer izgalmasabb a legcsúnyább nő is, mint a büdös békáid teteme, amiket abban a titokzatos szobában őrzöl odafent.

Pimaszul a barátjára vigyorgott, majd könnyed mozdulattal levetette magát a polc tetejéről.

Bogdán arca elborult. Az az emeleti szoba tabu volt Zólyomi számára. Azonban a tolvajt időnként izgatni kezdte a rejtély, és olyankor fel-felhánytorgatta. Fantáziája meglódult, azt képzelte, az az emeleti ajtó egyenesen a piramisokra nyílik, vagy a Buckingham-palotára Londonban. Ugyanakkor tiszteletben tartotta barátja kérését. Bogdán erre kérte, és ő sose lépett volna a szobába az engedélye nélkül.

László ’41 telén kísérletezett utoljára. Változása egybeesett a lázongás szülte reformeszmék időszakával. Európa forrongott, a világ nap-nap után más arcát mutatta, a tudomány mindenhatóságába vetett hit erősebb volt, mint valaha. A két fiú lázas izgalommal fordult minden újdonság felé. Lelkesen figyelték a találmányokat, az emberi erőt felváltó gépi erőben a szegénységet és elmaradottságot fölszámoló legfőbb leleményt látták. A vasút és a gőzhajók megjelenése bejárhatóvá zsugorította a világot; a Magyar Királyságba beköszöntött a fejlődés, és ők feltámadt reménnyel üdvözölték a jövőt.

Ugyanakkor a káosz időszaka is volt ez, ahol jól megfért egymás mellett, hogy Lengyelországban a Messiás második eljövetelét várták, miközben a pozitivisták a tudomány mindenhatóságát hirdetve, diadalmenetben éltették Samuel Morsét, a távíró feltalálóját.

Nem csoda hát, hogy százával tódultak a Pesti Egyetemre a fiatalok. A tanulás divat lett az úri körökben. A jövő építésével egy időben megkezdődött a múlt felkutatása: elindították a régész szakot.

Az egyiptomi és ázsiai kutatások szenzációi felcsigázták a magyar ifjúságot, és bár a közvélemény részéről elhangoztak a „hullarablók” és egyéb bántó kifejezések, a többség lelkesen üdvözölte a törekvést. „Magyar földből magyar csodát!”, harsogta mindenki, és egyre erősödött a vélekedés, miszerint a múlt megismerése nélkül nem lehet a jövőt építeni.

Ekkor – ebben a tudományközpontú időszakban – Bogdán és Zólyomi a régészetet választották tanulásuk céljául. László – fél évvel az egyetem kezdetét követően – felhagyott kísérleteivel, figyelme valóban a régészet felé fordult, és három évvel azt követően, hogy Zólyomit befogadták, megtalálta élete értelmét: felkutatni a hős hódító, Attila sírját.

E kutatása egyszerre nyújtotta számára a múlt megismerésének izgalmát, ugyanakkor a jövő jobbá tételének lehetőségét is. Apja ellenben nem volt elragadtatva tőle. Voltaképpen azzal egy időben, hogy Bogdán megkezdte tanulmányait a Pesti Egyetem régész szakán, egyre gyakrabban kerültek konfliktusba.

Bogdán főúr, aki fiát hadügyi pályára szánta, még elnézte az alagsori kísérletezést, de e döntéssel már nem tudott mit kezdeni. És bár különösebben nem ellenezte a régészkedést, mintha ezt követően már nem lett volna mit mondaniuk egymásnak. Az általában vidéken tartózkodó apa és a zárkózott, tanulásba temetkező fiú eltávolodott egymástól. Közösen építették fel a falat, ami nem engedte őket egymáshoz többé.

Ebben az egyszerre tragikus és lelkesítő időszakban mélyült el a két fiú barátsága. Mivel Bogdán sosem beszélt az édesanyjáról, Zólyomi nem faggatta őt. Családi tragédiát sejtett a háttérben, ahhoz azonban túlságosan szerette a barátját, hogysem feltépje a sebeit. És mivel senkijük sem volt, egy dolgot mindketten tudtak: szép lassan egymás családjává lettek.

A hangzavar óriásira nőtt. Bogdán nem látta Zólyomit, a fiatalok csoportja mind sűrűbb lett körötte. Ekkor hirtelen kinyúlt egy kéz.

– Ide! – kiáltották a fülébe, majd valaki maga mellé rántotta. Zólyomi volt az.

– Tus!

A hang pimasz volt, éles és határozott. A fiúk előtt feltárult egy, a diákok alkotta aréna. Közepén két ember forgolódott. Egy idősebb nagydarab és egy vékony fiatal.

Párbaj.

A hosszú, tompa hegyű kardok összecsattantak. A karcsú alak inkább gyors volt, mint erős. Mire a magas mozdult, már meg is ütötte.

– Tus! – kiáltott fel kórusban a tömeg, és ujjongó, lelkes ováció hallatszott.

Az idősebbik kezdte elveszteni az önuralmát. Mozgása darabossá vált, hibát hibára halmozott.

– Na? – vigyorgott Zólyomi. – Nem megmondtam, hogy meg fogja érni?

Bogdán döbbenten bólintott. A diákok alkotta arénában, a karcsú alakkal szemben Znamenák professzor igyekezett helytállni kardvívásban.

– Állítólag megsértette a húgát – fordult feléjük Oravecz.

– Fenét! – Simonffy úgy nézett ki hajlott hátával, mint egy varjú. – Egyszerűen jött, fenékbe bökte, mire a professzor…

– Mire a professzor kihívta párbajra – fejezte be Zólyomi.

– Üssed, meg ne sántuljon!

A küzdők felé fordultak. A professzor láthatóan kimerült. Többször megállt, nagyokat fújtatott, aztán újra kihúzta magát, mígnem az egyik ilyen alkalommal a fiú egyszerűen kiütötte a kezéből a kardot.

– Emlékszik még rám? – Furcsán csengett a hangja.

A professzor ködös tekintettel rábámult, mint aki arra sem emlékszik, miért is párbajozott idáig.

Az egyetem kertje elcsendesedett. A diákok lélegzet-visszafojtva álltak. Nem ismerték a történetet, így nem törtek pálcát egyik fél felett sem, egyszerűen csak várták, mi fog történni.

– Ki maga?

A fiú a tanár elé lépett.

– Tényleg nem ismer meg?

A professzor kis híján a földre rogyott.

– Nem...

A fiú hátralépett, földre dobta a kabátját, majd szembefordult a professzorral:

– És arra a lányra emlékszik-e, aki néhány napja arra kérte, hogy tanítsa őt?

Znamenák arcán hitetlenkedés tükröződött.

– Megmondtam a húgának, hogy... hogy az egyetemre nem járhatnak lányok...

A fiú a zakóját is levette. A tömeg felhördült. Zólyomi vigyorogva bökte oldalba Bogdánt.

– És arra vajon emlékszik-e – folytatta a fiú –, hogy azt mondta, ha egy nő egy férfinál bármiben is jobbnak bizonyul, akkor visszatérhetünk a dologra?

A professzor kezdte összeszedni magát.

– Ma is tartom ezt – mondta, majd hirtelen előrelódult. Megpróbálta megragadni a fiút, de az könnyedén hátraugrott. Lekapta a sapkáját, mire előbukkant vörös, göndör hajzuhataga. Aztán letépte az álbajuszt, mire a diákok hangos üdvrivalgásban törtek ki. Egy lány állt a legyőzött Znamenákkal szemben.

– Maga! – hörögte a professzor. – Maga…

– Nos, professzor? Tartja a szavát? Épp jobbnak bizonyult egy nő magánál, méghozzá pont a kardvívásban!

Znamenák arca lángra gyúlt. Szétnézett a körben álló diákokon, majd tekintetét újra a lányra emelte.

– Soha... Érti?! Soha! – rikácsolta dühtől eltorzult hangon. – Akkor sem, ha maga az Isten szól le odaföntről, hogy vegyünk fel lányokat is! Maga akkor se... Soha! A tűzhelynél fog megrohadni, értette?!

Szavait síri csönd követte.

– Engedjenek!

A diákok sora szétnyílt, a professzor pedig, mint felhergelt dúvad, az egyetem bejárata felé indult.

– Mindenki befelé! – üvöltötte már az ajtóból. – Aki öt percen belül nincs az épületben, személyesen teszek róla, hogy kirúgják!

Az udvar egy percen belül üres volt. Csak a vörös hajú lány, Bogdán és Zólyomi álltak a kert déli szárnyának végében.

– Gyere! – ragadta meg barátját a tolvaj, de a fiú nem mozdult. A lány fölvette a másik kardot, és feléjük fordult.

– Mit akartok?

– Mért? – Bogdán hangja halk volt, és lágy, akár egy érintés.

– Mit mért?

– Miért akarsz tanulni?

A lány fürkészve meredt a sápadt fiúra. Zólyomi csak most látta, mennyire gyönyörű. Félhosszú, vörös haja dúsan omlott karcsú nyakára, bőre porcelán volt, szája dacos, szeme két zöld dió. A vékony lovaglónadrág kiemelte karcsú termetét, Zólyomi képtelen volt egyeztetni a látványt az imént történtekkel.

A lány észrevette a kutató pillantást, mire gúnyos grimaszt vágott, és a két karddal a kijárat felé indult. Bogdán utánakiáltott:

– Én taníthatnálak!

A lány hátranézett.

– Ha egy perc múlva nem vagytok az épületben – felelte –, ti éppúgy nem tanulhattok majd, mint én.

– Egy perc az rengeteg idő – felelte nyugodtan Bogdán.

Zólyomi idegesen pillantott a bejárat felé.

– Ne őrülj meg, László!

– A nevem Bogdán László – folytatta a fiú. – És szívesen tanítanálak.

A lány nem felelt. Csöndesen nézte őket, aztán halványan elmosolyodott. A napsütéses, kora tavaszi délutánban olyan szikrázó és tiszta volt az arca, hogy Zólyomi szíve belesajdult.

– Rendben – felelte, azzal a kijárat felé indult. A kapu előtt visszafordult, és a két fiú felé kiáltott: – Lili! Így hívnak! Ódor Lili! – Azzal eltűnt az utcán.

12. fejezet

Lili.

Zólyomi dermedten állt a Parádé tér szélén. Bogdán meghalt, ő itt van, ez természetes.

A hadnagy szembefordult a mutatványossal, és az arcát vizslatta. Nem hagyhatja, hogy visszaforduljon, de mi van, ha komolyan beszél? Akkor most a kápolnához vigye, vagy Mailáthhoz? Alig két óra telt el azóta, hogy az országbíró magához hívatta, és tájékoztatta az ügyről. Pontosan emlékezett rá, milyen izgatott lett: a rábízott feladat jelentősége lenyűgözte.

– A küldetés sikerén – magyarázta Mailáth – a nemzet jövője múlik. Veszélyes és létfontosságú feladat, amit csak magára bízhatok, fiam.

Fiam.

A hadnagy kihúzta magát. Ha az országbíró arra kéri, hogy ott helyben lője főbe magát, megteszi. És akkor ez a senki szabotálni akarja az ügyet! Kezét a zsebébe csúsztatta, ujjai ráfonódtak szolgálati fegyverének markolatára; készen állt arra, hogy pisztolyával kényszerítse a tolvajt.

Az országbíró meggyőzte Zólyomit, immár az ő feladata volt, hogy rendben menjen minden. Ehhez azonban tovább kell menniük.

– Szóval? – Megállt terpeszben Zólyomi előtt, készen rá, hogy használja fegyverét. – Vissza akar menni Mailáthhoz?

– Dehogy.

A hadnagy összezavarodott. A tolvaj a háta mögötti teret fürkészte. Lili azonban eltűnt.

– Akkor gyerünk!

Nemsokára a György tér szélén jártak. Maguk mögött hagyták a Sándor-palotát, elhaladtak a koronaőrök laktanyája mellett; mind közelebb értek a robbanás helyszínéhez.

A kifordult ajtó előtt álló katonákról sugárzott a feszültség. A fal mellől előrúgtatott néhány lovas.

Titkosrendőrök.

A hadnagy idegesen figyelte őket. Sietniük kell. Minél hamarabb a kápolnába kell érniük. A bejárat előtt mind nagyobb lett a mozgolódás. A koronaőrök csoportja felbomlott. Von Krauss lovasai még előrébb rúgtattak.

– Gyorsabban!

Ekkor kurta kiáltás harsant. A palota mellett álló egyik lovas vadul ösztökélni kezdte a lovát. Az állat fölágaskodott, majd néhány pillanat múlva elporzott Zólyomiék mellett. A hadnagy tudta, kiért indul. Mostantól versenyt futnak az idővel.

Bartha a Helytartótanács épületétől a György térig követte a nőt, majd miután visszaértek a kápolnához, behúzódott az árnyékba, és azóta várt. A fájdalom, a bosszú égető érzése, a kimerültség, mind-mind idegőrlővé tették számára a várakozást. De a nő nem akart távozni a kápolnából.

Többször kapta el a hév, hogy fölpattanjon és odarohanjon hozzá. Elég neki húsz lépés, elhajítja a tőrét, és máris bosszút áll a bátyja gyilkosán. De tudta, a koronaőrök miatt a tér közepéig se jutna el.

Könnybe lábadt a szeme.

Miután bátyja egy régész segédje lett, megváltozott az életük. Lett lakás, meleg étel, és nem kellett bujkálniuk többé. De a fiút ez nem érdekelte. Bátyja, aki azért lett az arisztokraták rabszolgája, hogy neki ne kelljen éheznie többé, megalkuvó gyáva lett a szemében, aki a döntésével szembement mindazzal, amit addig a világról gondoltak. A fiú inkább választotta az éhezést, mint hogy egy falat alamizsnát is elfogadjon a főúri kezekből.

Ezen aztán végleg összevesztek. A bátyja dolgozni kezdett, ő pedig visszament az Árnyak közé, és hosszú hónapok után ma találkoztak először. A bátyja üzent érte, és mikor néhány órája végre váltottak néhány szót, lelkesen azt ecsetelte neki, hogy mostantól minden jó lesz, a mai nap a szabadság napja, és minden megváltozik.

Aztán megölték.

Váratlanul mozgolódásra lett figyelmes. Megszorította a hátára szíjazott kését, majd kijjebb hajolt a fal mögül. A Parádé tér felől két alak közeledett. Minden porcikájával az érkezőkre koncentrált, akár egy vadászkutya.

Ezzel egy időben egy lovas indult útnak a palota mellől. Egyre gyorsuló iramban átvágtatott a téren, majd elporzott a távolban.

A két férfi a kápolnához közeledett. Jöttükre kilépett egy koronaőr. A katona fölmutatta az engedélyét, a sorfal megnyílt előttük, és a fiú keze abban a pillanatban ökölbe szorult. Az ajtóban feltűnt a vörös hajú nő. Tisztán látta a fáklyafényben. Ő is észrevehette a két férfit, mert az arcán felismerés suhant át.

Ezek ismerik egymást!

Úgy meredt rájuk, mintha a fejükbe akarna látni. Tudta, hogy a nő bárkit képes rávenni bármire. Aztán hirtelen visszarántotta a fejét. Megérezte, hogy valaki figyeli őt. Amikor kis idő múlva újra kinézett, az egyik koronaőr tekintete egyenesen rászegeződött.

13. fejezet

Lili.

Zólyomi képtelen volt visszaindulni Mailáthhoz. Három éve akarja a lányt elfelejteni, erre mi történik? Meglátja, és máris nem ura önmagának.

Aznap, mikor először találkoztak, minden megváltozott. A Bogdánnal közös világ fölbolydult, és az élet varázslattá vált. Úgy érezte, minden, ami történt, azért történt, hogy ők – találkozzanak.

Ezért jó darabig azt sem vette észre, hogy Lilinek nem ő kell. Hogy a két, általa legjobban szeretett lény között sóvárgó szerelem ébred, és ahogy nem fér be semmi két egymást vonzó mágnes közé, úgy ő sem fér oda Lilihez és Bogdánhoz.

És akkor elromlott minden.

Mert hiába a rajongás, ha a másiknak nem te kellesz. Ha őt nem hozzák lázba az álmaid, mert az övéi szebbek a tiéidnél. Az ilyet nehéz túlélni.

És ő nem is élte túl.

Három éve mást sem próbált, csak elfelejteni őt.

A hadnagy felmutatta az engedélyt.

– Mehetnek.

Az őrök alkotta folyosó megnyílt, a sorfal végén ott állt ő.

A vonásai megkeményedtek, amióta nem látta, de ettől csak szoborszerű szépsége erősödött fel. A hadnagy bemutatta őket:

– Bogdánné Ódor Lili, Zólyomi András.

Bogdánné.

Persze, titkon mindig sejtette, hogy így lesz, de azért fájdalmas volt hallania.

– Te mit keresel itt?

Medveczky meglepődött:

– Maguk ismerik egymást?

Lili döbbenten meredt a tolvajra. Zólyomi vállat vont. Már bánta, hogy nem ment vissza Mailáthhoz.

A kápolnában szokatlanul sötét volt. A főoltáron lobogó gyertyák fényében fenyegetően bontakozott ki a monumentális tér. A főhajó tíz méter magasba szökött, a csúcsíves kupolát freskók díszítették.

– Ott történt – mutatta a hadnagy.

A jelzett irányba néztek. A kápolna bal oldali részén, a falon óriási, tányér méretű tölcsér látszott; a folyosón túli imapadokat oldalra döntötte a robbanás. Letarolta, akár a nádast a szél. Mivel a törmeléket mostanra eltakarították, a pusztítás sebei még szembetűnőbbek voltak. A fal és az imapadok közti folyosó – a hely, ahol Bogdánt megölték – nem látszott onnan.

Éles kiáltás harsant.

– A szószékhez! – súgta a hadnagy.

A főoltár felől két koronaőr közeledett. Zólyomi és Lili elindultak. Még hallották, hogy a hadnagy beszédbe elegyedik az őrökkel, de nem néztek hátra. A szószékhez érve behúzódtak a sötétbe.

– Mit keresel itt? Nem szoktad biztos haszon nélkül kockáztatni az életed! Miért épp neked szólt Mailáth?!

Zólyomi elengedte a füle mellett a sértést.

– Nem tudom – felelte. – Azt azonban igen, hogy László is ezt akarná. – Azzal átnyújtotta a lánynak a fecnit.

– László kézírása – nézett föl csodálkozva. – Kilenckor a Zsigmondkápolnában.

Zólyomi bólintott.

– Szerintem a sír kapcsán akart találkozni velem.

Lili még jobban meglepődött.

– Szóval te is tudsz róla?

– Mailáth elmondta. Neked?

Lili bólintott.

– Szintén. – Elővett egy hasonló fecnit, és átnyújtotta. – Engem nyolcra hívott László. Néhány órája találtam az asztalomon.

Nyolckor a Zsigmond-kápolnában.

B. L.

A lány a szószékre vezető csigalépcső alsó fokán állt. Arcát megvilágította a gyertyafény, és Zólyomi csak most látta, hogy a szeme alatt vastag, fekete árkok húzódnak. Mintha már egy hete nem aludt volna.

Bogdán meghalt, ő megsiratta, ez természetes.

Pillanatig erős késztetést érzett, hogy gratuláljon a házasságukhoz, de aztán nem tette mégsem. Gonoszság lenne, most, hogy László már nem él.

– Nem értem ide nyolcra – folytatta halkan a lány. – Késve indultam, és akkor értem a Vízi-kapuhoz, amikor a Boldogasszony-templom harangja elütötte a nyolcat. Mivel a robbanás akkor történt, egyenesen a Helytartótanács épületébe kísértek, levezettek az alagsori szobába, és… megkértek, hogy azonosítsam László holttestét… – Elakadt a hangja, de aztán folytatta: – Ott feküdt a két koronaőr mellett…

A tolvajt furcsa érzés kerítette hatalmába. A gyász és az együttérzés fájdalmas keveréke.

– Részvétem… – suttogta. Önkéntelenül a zsebéhez nyúlt. Most kell észnél lennie, az élete múlik ezen! Gondolkodnia kell.

Mindketten kaptak egy levelet. De neki László megtoldotta egy csomaggal is.

Már átkozta magát, amiért nem fordult azonnal sarkon, és ment vissza Mailáthhoz. Odaadhatta volna neki a csomagot, és most nem kellene Lili gyötrődését néznie.

De még nem késő. Megvárja a hadnagyot, visszamegy az országbíróhoz, és holnaptól újra a régi élet várja. Először az Ezer-sziget fürdő Törekyvel, aztán este a grófné. Irány a nyugodt, gondtalan jövő, mintha mi se történt volna.

Amennyiben Mailáth hisz neki.

Erre nem is gondolt idáig. És miért hinne? Egy tolvajnak? Egy szélhámosnak? Hacsak…

Ha neki nem is, a hadnagyának hinni fog.

Mert mi kell Mailáthnak? Bogdán eltűnt feljegyzései. Ha tehát itt, a kápolnában „találja meg” a csomagot, akkor Mailáth nem kételkedhet benne, hogy az valódi. Akkor holnap este időben ott lesz a grófnénál.

Medveczky közeledett.

– Nem volt egyszerű meggyőznöm őket – mondta, miután odaért hozzájuk. – Itt őrzik a Szent Jobbot a kápolnában, ezért először hallani sem akartak arról, hogy kimenjenek. De miután a társaik halálára hivatkoztam, és arra, hogy elengedhetetlenül fontos magunkra maradnunk a nyomrögzítés miatt, végül belementek. Úgyis egy kijárat van, azt pedig ők őrzik.

Kiléptek a szószék árnyékából.

– Újjáépítették – mutatott a hadnagy a főoltár felé. – József nádor halála után elkezdték megépíteni odalent a kriptát, és felújították a főoltárt is. Jöjjenek!

Zólyomi a lába alá meredt. Mintha át akarna hatolni tekintetével a mettlachi kőlapokon, át az öt méter vastag földrétegen és grániton, hogy a mélyben fekvő nádor arcába nézzen.

Az imapadok és a főoltár közti területen jártak. A gyertyák imbolygó fényében megsokszorozódtak az árnyak, mintha legalábbis tucatnyian lettek volna odabenn.

Itt már kifejezetten fagyos hideg uralkodott. A főoltárhoz érve kitárult előttük az impozáns belső csarnok, a kétsornyi imapad, a közlekedő, valamint a kápolna teljes barokkos pompája.

– Onnan – mutatott a főoltár mögé Medveczky – nyílik a Szent Jobb kápolna, és nem messze tőle a lépcső, ami egykor az altemplomba vezetett. Ott már nincs semmi. Miután az ifjú nádor az apja halála után az altemplomot kriptává alakíttatta, fallal lezárta az innen odavezető bejáratot. Csak a lépcső maradt, aljában a ráccsal, és előtte egy aprócska szobával. A kriptába már csak a főhercegné lakosztályából vezet út.

Követték a hadnagy tekintetét. A tátongó sötétből a föld nyirkos hidege áradt. Ugyanakkor Zólyomi figyelmét nem kerülte el, hogy a hadnagy sokadjára pillant a bejárat felé. Az arcán türelmetlenség látszik, és aggodalom.

A tolvaj tudta, nincs sok ideje. Meg kell kezdenie a műsorát.

14. fejezet

A hadnagy épp belekezdett volna a mondókájába, mikor Zólyomi váratlanul fölemelte a kezét.

– Ha nem haragszik, hadnagy úr, innentől átveszem.

Medveczky felfortyant.

– Azt hiszem, elfelejti, uram, hogy...

– Maga felejti el – vágott közbe a tolvaj –, hogy mikor velem ellenkezik, az országbíróval ellenkezik. Ne felejtse, őexcellenciája engem bízott meg a kereséssel.

A hadnagy meghökkent. A tolvaj alig bírta elfojtani a mosolyát.

– Köszönöm – biccentett, majd hivatalos ábrázatot öltött, és folytatta: – Tehát, először is, azt kell kiderítenünk, hogy vajon hová tűntek Bogdán feljegyzései; valóban elvitte-e őket a gyilkos, vagy László rejtette el őket a kápolnában.

A hadnagy türelmetlen mozdulatot tett.

– A sírnak itt kell lennie, tehát a sírt kell megkeresnünk.

– Hát persze – felelte Zólyomi. – Sorra elolvassuk a sírfeliratokat, hátha köztük lesz Attiláé is.

– Gúnyolódik?

– Épp ellenkezőleg. Próbálom kizárni a tévutakat.

Lilire pillantott. A lány a tragédia helyszíne felé bámult. Szerencsére a véres kőlapok takarásában maradtak. A tolvaj Medveczkyhez fordult.

– Ismeri az Attila-legendát, hadnagy?

– Természetesen.

– El is tudná mesélni nekünk?

– Szórakozik?!

– Eszemben sincs. Egyszerűen érdekel, mi alapján jutott arra, hogy a meggyilkolt régész itt talált rá a sírra a kápolnában.

A hadnagy elbizonytalanodott.

– Attila a hunok királya volt – kezdte. – Rettegett tőle Európa, és ide temették, a Magyar Királyság területére…

– Ez pontosan így történt, hadnagy úr – bólintott Zólyomi. – Ugyanakkor a Magyar Királyság területe igen nagy. Ezért is keresik a sírt hiába immáron ezernégyszáz éve. Épp ezért olyan különleges esemény, ha a régész valóban rátalált. Egy azonban bizonyos: a sír nem rejtőzhet egy olyan helyen, aminek építése ezer évvel a temetés után történt.

Medveczky zavarba jött. Lili most először pillantott a tolvajra. Tudta, mi következik. Számtalanszor hallotta már annak idején Bogdántól ő is.

Zólyomi a főoltárhoz lépett.

– Adott tehát egy kisfiú – kezdte –, aki alig tízéves, midőn a szüleitől elragadják, és túszként az akkori legnagyobb birodalom szívébe, az örök Rómába hurcolják. Az addig csak a puszta népének sátrai közt élő Attilát elbűvölik a fényűző paloták. Nap mint nap új csodákkal szembesül: harcászat, politika, idegen nyelvek – megismer és megtanul mindent. Nemsokára éppakkora műveltséggel rendelkezik, mint a legrangosabb római nemesek. És bár elsajátítja a fölhalmozott tudást, mégsem válik rómaivá; szívében örökre a puszta népének harcosa marad. Épp ezért, amint lehetőség nyílik rá, megszökik.

Elhallgatott. A kápolna oltára előtt álló hadnagy és Lili szótlanul figyelték.

– A hunok királyként fogadják – folytatta –, de Attila szomorú. Viszálykodás és bizalmatlanság jellemzi a népét; ám végül erejének és még inkább eszességének köszönhetően felülkerekedik az ellenségein. Békét teremt a hunok között, mert hiszi, hogy a népét csak az összetartás teheti erőssé. Az évek során elnyeri a törzs- és nemzetségfők bizalmát, egyesíti a szétszórt népeket, és létrehozza az egységes hun birodalmat. Az apró törzsek egyetlen, összetartó néppé kovácsolódnak, olyanná, akár a kilőtt nyílvessző: éles acélhegyével sorra legyőzik az ellenük törő népeket, és végül felmorzsolják Európa legnagyobb és legerősebb seregeit is. Alig néhány év, és már rettegik a nevét: Attila, Isten ostora!, Attila, a hódító!

– És? – A hadnagy hangja türelmetlenül csengett. Idegesen a kapu felé pillantott, majd vissza Zólyomira.

– És – felelte a tolvaj – eljött a nap, midőn már csak egyetlen ellenfele maradt.

– Róma.

– Úgy van. Róma, fogsága színhelye, amely most a béke szándékával körbeudvarolja őt.

A hunok nagy fejedelme, Attila király,

nemes Mundzuk atya szülötte,

a legbátrabb népnek vezérlő csillaga,

Szkítia és Germánia minden földjének egyedüli ura

– ilyet még nem látott a világ –,

elfoglalta városok százait, térdre kényszerítette a két Rómát...

Zólyomi elégedetten kétfős közönségére nézett; büszke volt rá, hogy még évek múltán is emlékezett a versre.

– Priszkosz rétor írása – tette hozzá.

– Aztán mi történt? – türelmetlenkedett a hadnagy.

– Aztán meghalt. Furcsa egybeesés, hogy épp akkor találják holtan újdonsült felesége mellett, amikor Róma ellen vonulna. De hát ki tudja? Lehet véletlen is.

A hadnagy elfelejtette, hogy siet, ámultan pillantott a tolvajra.

– A feleség?

– Ki tudja? Ami biztos: aznap éjjel a hunok végtelen gyászba borultak. A férfiak megvagdosták arcukat, könnyük helyett vérüket hullatták szeretett vezérükért; hajukat csomókban tépték ki, ezzel mutatva ki fájdalmukat. Fiai pedig megkérdezték a főtáltost, miként adhatnának méltó végtisztességet apjuk számára.

– Az aranykoporsó!

Zólyomi bólintott.

– A főtáltos a következőket felelte: „Föld alá, víz alá: napsugárba, holdsugárba, fekete éjszakába! Maga, ki eltemette, az se mondhassa meg, hová temette.” – Elhallgatott. Mennyit hallotta Bogdántól ezt a két mondatot. Épp ez a két mondat volt az, ami miatt a fiú annyira hitt abban, hogy a sír föllelhető.

– De hát ez lehetetlen! – kiáltotta a hadnagy. – Lehetetlen, hogy aki eltemette, ne tudja, hová temette!

A mutatványos elmosolyodott. Föllépett a főoltárhoz vezető lépcsőre, majd folytatta:

– A halott királyt három koporsóba fektették. Egy arany-, egy ezüst- és egy vaskoporsóba. Napsugár, holdsugár, fekete éjszaka. – Mintha csak nyomatékosítani akarná a szavait, meglibbent a főoltáron álló gyertyasor fénye. – Ezt követően – halkult el a hangja –, fölharsant a fájdalmas gyászkiáltásnak ható kürtszó, és Attila legkisebb fia, Csaba, tizenötezer kipróbált vitézzel megindult a király testével a Tiszához.

– Tiszához?

– Föld alá, víz alá. – Immáron nemcsak a hadnagy, Lili is némán figyelt. – A sereg – folytatta Zólyomi – a folyó egy adott szakaszán megállt. Kétszáz rabszolgát kétszáz katona kíséretében útnak indítottak az éjszakában. A csapat a koporsóval a Tiszának arra a szakaszára tartott, ahol a folyó két ágra szakadt. Itt, távol a seregtől, távol mindenkitől, a rabszolgák dolgozni kezdtek. Először elrekesztették a folyó egyik ágát, majd az üressé vált meder mélyére megásták a sírt, és beléeresztették a koporsót. Aztán a gátat elbontották, és a Tisza vizét visszaengedték.

A tolvaj szavait néma csend követte.

– És hogyhogy nem ásta ki azóta senki?

A tolvaj Medveczkyre nézett.

– Mert – és a hangja elhalkult – nem maradt senki, aki elmondhatta volna, hol van. Azt követően ugyanis – folytatta –, hogy a kétszáz rabszolga és a kétszáz katona visszaért Csaba táborába, a sereg harcosai körgyűrűt fontak köréjük, és utána, Csaba jelére, gyilkos nyílzáport zúdítottak rájuk. Senki se maradt a sír helyének ismerői közül. Titkukat mind a halálba vitték.

Szavait újabb csönd követte. Mintha a temetés utáni gyász pillanatait élnék újra a kápolnában.

– Érti már, hadnagy úr, miért is olyan nagy dolog, ha valaki rátalált a sírra? Egyúttal miért lehetetlen az, hogy itt legyen a kápolnában?

A katona elgondolkozva meredt maga elé. Zólyomit rég nem tapasztalt, ismerős érzés töltötte el. És ha megtalálta? Ha a csomag valóban az ezernégyszáz éves titok kulcsa? Önkéntelenül is a zsebéhez nyúlt.

– Nos – nézett a társaira –, a legendás hódító sírját azóta is hiába keresik, immáron ezernégyszáz esztendeje.

– De mitől ennyire fontos, hogy megtalálják? Az aranykoporsó miatt?

– Dehogy! Annál a sír sokkal értékesebb dolgot rejt. – A gyertyák fellobogtak. Mintha ásított volna egyet a templom; hideg fuvallat siklott végig a csarnok kupolája alatt. – Hadnagy úr – fordult a tolvaj Medveczky felé –, hallott már Isten kardjáról? Vagy ha úgy tetszik, a Hadak Ura Kardjáról? – Nem várta meg, hogy a hadnagy válaszoljon, máris folytatta: – Mielőtt Attilát királlyá választották, keringett egy híres jóslat, mely egy különös, Isten erejével bíró kardot jövendölt a hunok számára. Egy olyan óriási hatalommal bíró fegyvert, mely őket a világ urává teheti.

A hős, kinek Isten csoda által adja,

Mind az egész Földet vele megbírhatja.

– Mese.

– Lehet. Bárhogyan is, a történet úgy szól, hogy egy napon egy pásztorbojtár észrevette, hogy az egyik állatának véres a lába, és miután keresni kezdte, mi okozhatta a sérülést, csillogó tárgyra lett figyelmes. Kiásta. Egy kard volt az.

– Babona.

– Lehet – hagyta rá ismét a tolvaj. – Ugyanakkor a történet úgy folytatódik, hogy e kardot a fiú elvitte Attilának, aki onnantól kezdve nem vesztett többé csatát. A kis hun hadsereg királyából tíz év leforgása alatt Európát igába hajtó, az addig legyőzhetetlen Rómát is térdre kényszerítő nagy király lett.