Elle Cosimano: Finlay Donovan Jumps the Gun

Copyright © 2023 by Elle Cosimano

Hungarian translation © Török Krisztina, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elle Cosimano: Finlay Donovan Jumps the Gun

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2023

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 143 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: David Baldeosingh Rotstein, Clash_Gene, Faniszló Ádám – Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi, humor

Nicole-nak

ELSŐ FEJEZET

– Engem ezért lesittelnek – csuklott el a férfi hangja a válaszfal túloldalán.

– Dehogy sittelik le – próbáltam megnyugtatni az ajtó alatti résen át. Ismerős, halk kuncogás hallatszott odabentről, mire a férfi felnyüszített. – Hogy hívják? – kérdeztem, hátha laza fecsegéssel elterelhetem a figyelmét, miközben a pelenkatáskámban kotorásztam.

– Miért érdekli? Fel akar jelenteni?

– Nem jelentem fel, elhiheti.

– Hogy hihetnék magának?

– Most komolyan azt gondolja, hogy balhét akarok csinálni? – kérdeztem vissza kapkodó légzését hallgatva. Kivártam, hátha válaszol.

– Mo… – szólalt meg végül bizonytalanul. A válaszfal másik oldalán megismétlődött a kuncogás, és a férfi rémülten kiáltott fel. – Mo! Mónak hívnak! Édes istenem, csináljon már valamit, könyörgök!

– Kérem, őrizze meg a hidegvérét, Mo! Hallgasson végig, és tegye, amit mondok.

– Csinált már ilyet máskor is? – ugrott egy oktávot a hangja.

– Persze – csitítottam. – Korábban is megoldottam már, nemegyszer. – Csak épp nem a Walmart férfivécéjében. – Figyeljen rám, Mo! Én most lassan, nagyon lassan lehajolok, és benyúlok a fülkébe. Bármi történjék is, ne mozduljon.

Ekkor már hiperventilált.

– Várjon, mit fog csinálni?! Szerintem ez nagyon nem jó ötlet. Biztos, hogy létezik valami más…

– Nincs más megoldás, Mo. Hajlandó együttműködni, vagy hívjak valakit, és nyittassam ki a fülke ajtaját?

– Nehogy idehívjon bárkit is! – rimánkodott. – Tegye, amit tennie kell, de igyekezzen, kérem!

Letérdeltem, és felszisszentem, ahogy a tenyerem a ragacsos padlót érte. Próbáltam nem gondolni rá, mi minden éldegélhet a redvás csempe redvás fugáiban, és bekukkantottam az ajtó alatt.

Mo nadrágja a bokája körül harmonikázott, skót kockás zoknija jó magasra felhúzva a vádliján. A fiam világító talpú Buzz Lightyear csukái villantak meg tőle néhány arasznyira.

– Zach – fogtam könyörgőre. Ő vigyorogva magyarázott valamit a férfinak. – Gyere ki onnan, most azonnal.

Harminc másodperc. Mindössze harminc másodpercbe telt, hogy könnyítsek a hólyagomon, és a fiam ennyi idő alatt kiiszkolt mellőlem, ki a női mosdóból és be a férfiba, nyilván valami gyanútlan fiatal srác nyomában, aki még soha nem vigyázott kisgyerekre vagy kisállatra, ezért meg sem fordult a fejében, hogy esetleg feltartóztathatná.

Zach hangosan felnevetett, ahogy benyúltam érte. A kezeslábasa bő szára kicsusszant az ujjaim közül, ő pedig beljebb húzódott a fülke hátuljába.

– Közelít hozzám! – vinnyogta Mo, és szorosan összezárta a térdét. – Ne, ne! Menj innen!

– Nincs valami nagy gyakorlata gyerekekkel, igaz?

– Nincs! De hogy jön ez ide?

– Csak eszembe jutott – kúsztam beljebb a fülkébe, már a vállamat is átpréseltem a résen, úgy nyúltam be mindkét kezemmel. Mo kihagyta a két szélső fülkét, és a legtágasabbat választotta, amelyikben az ülőke mélyen hátul, a legbelső sarokban helyezkedik el, ahol éppenséggel a gyerekem is. – Nem érem el. Túl messze van.

– Mintha azt mondta volna, meg tudja oldani!

– Semmi pánik, dolgozom az ügyön!

– Még hogy semmi pánik?! Van fogalma, mi történik az olyan férfiakkal, akiket rajtakapnak letolt gatyával a nyilvános vécében egy kisgyerek társaságában? Pedig én csak ártatlanul végeztem a dolgomat.

Zach kuncogása hirtelen abbamaradt. Gyanús csend támadt. Lázasan keresgéltem a táskában… Hol a fenében lehet a Cheerios, amikor kellene?!

– Baj van – suttogta feszülten Mo. – A gyerek nem moccan. Szerintem mesterkedik valamiben.

Elfintorodtam: határozottan mesterkedett.

– Nyög és lilul az arca. Szerintem megszállta az ördög.

– Francot szállta meg. Csak a belei mozognak.

– Hogy mi? Ennyi volt! Vége, én léptem…

– Nem! A világért fel ne álljon onnan! – merültem el könyékig a táskámban. Arra nyilvánvalóan nincs idő, hogy kirohanjak a gabonapelyhes polchoz. Ez a szerencsétlen fazon biztosan infarktust kapna, és mire visszaérnék, holtan heverne a klozet mellett, márpedig egy újabb hulla végképp nem hiányzik. Pláne letolt nadrágban.

Új év, új én. Életemben nem bűnöztem, nem gyilkoltam, önként végképp nem adnám erre a fejemet. Harris Micklert, a gennyes pénzembert, aki három hónapja végül is az én egyterűmben maradt holtan, nem én öltem meg, bármennyire ragaszkodott hozzá a felesége, Patricia, hogy engem fizessen ki a bérmunkáért. És nem tudtam meggyőzni az özvegyet, hogy nem vagyok bérgyilkos, azóta is folyton megtalálnak kellemetlenül hasonló megbízásokkal. A két héttel ezelőtt tett újévi fogadalmaim listájára felkerült tehát három létfontosságú pont: semmi gyorskaja, semmi pasizás és semmi hulla a kocsimban. Nem feltétlenül ebben a fontossági sorrendben.

Zach boldog visongással jelezte, hogy elvégezte a dolgát, és még a kis kezecskéit is összecsapkodta önmaga ünnepléseként. Azután előretartott marokkal indult Mo felé.

– Mi ez az egész? – kiáltott fel a pasi rémülten. – Mit akar tőlem?

Kiborítottam a táskámat a padlóra. A nővérem, aki egyébként rendőr, és ezerszer szívesebben száll ki gyilkossági helyszínekre, mint hogy az unokaöccsét tisztába tegye, az elmúlt hetekben az ellenvéleményemre fittyet hányva elkezdte a bilire szoktatást. Alig kétéves a kisfiam, de talán már kezdi kapiskálni, mit várnak tőle a mosdóban, mivel Georgia kiképzési módszere masszívan meggyökereztette benne, hogy ezért jutalom jár.

– Ellenszolgáltatást.

– Ellenszolgáltatást? Ezért?!

Végre meglett a kis zörgős zacskó Cheerios, és benyújtottam a fülkébe. Zach az ismerős hangra felém fordult, megráztam a csomagot, a kövér ujjacskái érte kaptak, én pedig magam felé húztam, hogy közelebb csalogassam őt az ajtóhoz. Ahogy kartávolságon belül ért, derékon ragadtam, és kirángattam.

Mo két karja ernyedten hullott alá. A gyermeket leültettem magam mellé a padlóra, megtöröltem a homlokomat, míg ő a zacskóval vesződött, próbálta feltépni.

– Most már vége, Mo, akár ki is jöhet onnan – hajigáltam vissza a táskámba a popsikenőcsöt, a pótpelust és a szokásos anyai túlélőkészlet tartozékait. Ahogy a tekintetem visszacikázott a résre, láttam, hogy a férfi meg se moccant. – Mo? – szólítottam meg, és elhallgattam, füleltem az életjelekre. – Minden rendben, Mo?

Az ég szerelmére, úgy legyen!

– Semmi sincs rendben.

– Szeretné, ha segítséget hívnék? – Kiengedtem a visszatartott levegőt.

– Azt szeretném, ha végre eltűnne innen az apró ördögfiókával együtt.

– Jogos – vettem el finoman a Cheeriost Zachtől, majd felnyaláboltam a padlóról. A fél térdemre ültettem, és a mosdó fölé tartva kétszer is alaposan megmostam a kis kezét szappannal, megtörölgettem, és csak utána adtam neki vissza a jutalmat.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettem, Mo – kiáltottam, de csak beletörődő morgást kaptam válaszul.

Azzal vigasztaltam magamat, hogy legalább túlélte a találkozásunkat. Tizenkét és fél napja benne járunk egy szép új évben, és én nem szegtem meg egyik fogadalmamat sem – legalábbis egyelőre.

MÁSODIK FEJEZET

Egy gyors pelenkacserét és több kör extra kézmosást követően bepakoltam Zachet egy bevásárlókocsi ülésébe, egyik kezébe a kupakos poharát, a másikba a foszladozó alvóstakaróját nyomtam, és Vero keresésére indultam a gondolák között. Gyerekeim dadusát végül a ruhaosztályon találtam meg, épp egy szimpla kapucnis pulcsit nézegetett, ami sehogy sem passzolt a legutolsó divat szerint, menő márkákból öltöző csaj gardróbjába, akit én megismertem és megszerettem. Ijedtében majdnem átugrotta a polcot, amikor a kocsit a háta mögé toltam, és megpaskoltam a vállát.

– Te meg mit művelsz? – szegeztem neki a kérdést, ahogy a kosarába pottyantotta a pulcsit. Egy ujjal feljebb tolta orrán a hatalmas fekete napszemüveget, ami így alig látszott ki a sapkája ellenzője alól, mert azt meg teljesen belehúzta az arcába még reggel induláskor. – Van már fekete kapucnis pulcsid – mutattam a dizájner logóra a terméken. A hozzá felvett fekete jóganaciban úgy festett, mint valami falmászó betörő.

– Az embernek soha nem lehet elég kapucnis felsője – pillantott körbe óvatosan a nőiruha-osztályon, és a tekintete megakadt egy elég gázos külsejű, zsíros fejű pasason, aki magában félhangosan magyarázva bogarászott a párnázott, merevített melltartók között. Vagy a gatyájában igyekezett kilopni egy pár zoknit, vagy kemény merevedése volt – sokáig nem időztem a problémánál. Vero elhúzta a száját, ahogy az alak jól meggyömöszölt egy D kosarat. – Mikor is lesz kész a kocsid?

A mobilomra pillantottam.

– Kábé félóra. De csak egy bő óra múlva kell a sulinál lennünk Deliáért.

– Menjünk a sminkrészlegre. Ez a fazon a frászt hozza rám, és egyébként is akarok új szemfestéket.

– Ha ennyire kiborulsz, hogy valaki meglát, vihettük volna a kocsit az unokatesódhoz is. Ő legalább ingyen cserélt volna nekünk olajat.

Hevesen megrázta a fejét.

– Még csak az kéne! Itt nagyobb biztonságban vagyunk.

Utolsó bejelentett lakcíme Ramón lakása volt, és azt veszélyesen közel érezte az autószerelő műhelyhez, ahol az unokatestvére dolgozott, nem akarta megkockáztatni, hogy bárki is kiszúrja ott.

– Én ezt nem értem, Vero. Az egész üldözési mániádnak nincs semmi értelme. Marylandben tartozol pár csajnak az egyetemi koleszban, erre te otthagyod a sulit, sőt az államot, és amint az egyik lány apja megjelenik Ramónnál és utánad érdeklődik, te se szó, se beszéd elrohansz Atlantic Citybe, és hatalmas kölcsönt veszel fel uzsorásoktól. Nem lett volna egyszerűbb visszamenni szépen Marylandbe, és odaállni a csajok elé, hogy igazából nem te vetted el a pénzüket, szóval nem is vagy az adósuk?

– Egy éve már megmondtam nekik, és akkor se hitték el.

– Akkor viszont nem érdemlik meg, hogy összetörd magad miattuk. Egyébként örökre tervezed, hogy kizárólag álruhában lépsz ki a házból, azt is csak ha nagyon muszáj?

– Ha a volt kolesztársaim ilyen simán megtalálnak az unokatesómnál, akkor szerinted hány másodperc alatt bukkan a nyomomra egy profi uzsorás, akinek kétszázezerrel lógok?

– Akkor se bujkálhatsz örökké. Ráadásul két hét múlva kezdődik a félév az itteni főiskolán.

– Az nem gond, mert nem megyek vissza.

Olyan hirtelen állítottam meg a kocsit, hogy Zach kacagva lendült előre, megmarkolta a fogódzkodót, és a kupakos poharából végigfolyt a felsőjén az üdítő. A takarójával gyorsan felitattam.

– Már csak pár kredit hiányzik a könyvelői diplomádhoz, Vero.

– Pont ezért tudom, hogy minél gyakrabban jövök el otthonról, annál nagyobb a statisztikai valószínűsége annak, hogy rám találjanak. Ez a karma.

– Ennek ugyan semmi köze semmilyen karmához. Csak mert elkövettél pár apróbb malőrt, még nem kell egész életedben nyomorultnak lenned. Ide figyelj! – kaptam el a kapucniját, mielőtt beoldalgott volna az egyik üres gondolasorba. Amikor megállt, a két vállánál fogva magam felé fordítottam. – Haladjunk előre megfontoltan. Egyik lépés a másik után. Steven holnap hazarepül Philadelphiából, mert most már látjuk, hogy biztonságos neki idehaza. – Ugyanis a volt férjem hetek óta a nővérénél húzta meg magát, miután valaki többször is megkísérelte megölni. (Hosszú történet, bele se kezdek.) – Semmi okunk nincs azt gondolni, hogy bárki is bántani akarná…

– Hiszen az univerzum nyilvánvalóan engem akar megbüntetni – bólintott, mintha az érvelésem éppen az ő igazát támasztaná alá.

Erre csak a szememet forgattam, és folytattam.

– Hetek óta nem látta már Deliát és Zachet, ugrani fog a lehetőségre, ha megkérem, hogy pár napig vigyázzon rájuk. Akkor elautózunk Atlantic Citybe, megkeressük ezt a te uzsorásodat, és megegyezünk vele.

– Az uzsorások nem egyezkednek, Finlay. Ők térdeket törnek el és ujjakat vágnak le.

– Ő is csak egy üzletember, vagyis nyilvánvalóan hallgat majd a józan érvekre.

– Mint rád Feliks Zhirov? – A szájára tapasztottam a tenyeremet, mintha pusztán a nevének említésével is meg lehetne idézni a Walmart női sportruhaosztályára a hírhedt orosz maffiavezért. Körbepillantottam, hogy nem hallotta-e bárki is a beszélgetésünket, de látóhatáron belül csak egy öreg trotty szagolgatta a leárazott bugyikat a fehérneműrészlegen, és nagyon lekötötte a küldetése. – Feliks is csak egy üzletember – folytatta Vero minden tiltakozásom ellenére –, de az ő irodájába valahogy nem sasszézol be, hogy megegyezz vele.

– Feliksnek nincs is irodája – emlékeztettem suttogva. – Csak börtöncellája. Ráadásul nem üzletember, hanem narcisztikus szociopata, akinek seregnyi zsoldos lesi a parancsát, hogy mikor vágjanak át néhány torkot. Nyilvánvaló, hogy vele nem lehet egyezkedni.

– Viszont elvárja, hogy a városban maradj, míg el nem végzed, amivel megbízott. Tehát ha nem akarod, hogy a tahói New Jersey-ig kövessenek bennünket, és ott egy csatornába hajítsák a hullánkat, akkor szerintem ne nagyon mozduljunk ki, ellenben minél előbb kerítsük elő neki TisztaMunkát.

TisztaMunka egy rejtélyes bérgyilkos, aki Feliks Zhirov egyik honlapján, egy elég népszerű női fórumon (ami egyébként csak kirakatoldal az orosz maffia egyéb tevékenységeinek fedezésére) szerzett megbízásokat, és amikor megtudtam, hogy a legújabb célpontja nem más, mint a volt férjem, kizsaroltam Feliksből, hogy tüntesse el az egész fórumot a netről. TisztaMunka az állítólagos kiesett bevételét ezek után a maffián követelte, Zhirovot magát zsarolta meg, amiért az engem vett elő.

– Ha kiderítenénk végre, hogy kicsoda TisztaMunka, talán még jutalmat is kaphatnánk a gazdag orosz haverodtól.

– Feliks nem a haverom – suttogtam. – Mindkettőnket megpróbált lelövetni, rémlik?

– De az még azelőtt volt, hogy TisztaMunka megzsarolta – kavarta meg a levegőt egy ujjal Vero. – És van az az ellenségem ellensége téma, amivel kimutatható, hogy Feliks a barátod. És a maffiafőnök barátodnak még a pirogja is rubellel van töltve.

– Egy, hadd ne gondoljak Feliks pirogjára. Kettő, nem azt várja, hogy átadjam neki TisztaMunkát, hanem hogy iktassam ki.

Eddig egyszer láttam egy pillanatra ezt a bizonyos TisztaMunkát. Sötétben. Egy eléggé rendőrségi autónak kinéző szedánból szállt ki pisztollyal a kezében. Még ha ki is okoskodjuk valahogy Veróval, ki ez az ember, mélyen kétlem, hogy Feliksnek szándékában állna kifizetni bennünket érte. Már egyébként is tartoztam neki egy igen drága sportkocsi árával – mivel egy Aston Martint „vettem kölcsön” a nevében egy kereskedésből, amit utána megvásárolt a nevemre, mert időközben szitává lövettem. Elég egy rossz lépés a részemről, és már át is passzolja a rendőrségnek az adásvételi szerződést a nevemmel.

Azt sem nehéz kitotózni, hogy melyik nyomozó kezei közé adná a papírokat. Mert Felikset furdalta a kíváncsiság, hogy miféle kapcsolatban állok Nicholas Anthony nyomozóval. Igazság szerint magam is szerettem volna tudni. Nem számít azonban, hogy mennyire vesz le a lábamról Nick (és milyen istenien jó az illata), túl sok csontváz lapul a szekrényemben (pontosabban a mosógépemben, az autómban és Vero csomagtartójában), hogy a jelenleginél közelebb engedhessem magamhoz.

– Ha Feliks ki akarja nyírni TisztaMunkát, szíve joga, de kénytelen lesz maga elintézni – szögeztem le. Nem állt szándékomban átlépni ezt a mezsgyét, a hidegvérrel elkövetett emberölés nem az én műfajom.

Vero megrázta a fejét a tükörképére, miután felpróbált egy napszemüveget.

– Nem hiszem el, hogy az orosz maffiával próbálsz orosz rulettezni.

– Nem orosz rulettezem. Csak meghúzom a határokat. Már egy hónap sincs Feliks tárgyalásáig, akkor szépen elítélik emberölésért, viszik a börtönbe, és véget is ér a rémálom.

– Ha börtönbe megy, már nem lesz vesztenivalója, és nagy mázli kell, hogy ne dobjon fel téged Nicknek csak a móka kedvéért. Ja, egyébként megint telefonált.

– Ki?

– A dögös nyomozód.

Közönyösséget tettetve nézegettem a nyakkendőket.

– És mit mondtál neki?

– Hogy épp kint vagy az udvaron és egy hullát földelsz el… Naa! – dörzsölgette heherészve az oldalát, ahol a könyökömmel nagyot böktem rajta. – Nem hanyagolhatod a végtelenségig. A szüleidnél töltött vacsora óta folyton hívogat, üzeneteket hagy, te meg cseszel visszahívni.

A homlokomra csaptam.

– Ja, hogy arra a vacsira gondolsz, amire mankóval sántikált oda, mert Feliks emberei meglőtték, amikor éppenséggel minket, kettőnket akartak kicsinálni. Hát igen – foglaltam össze szenvtelenül –, igazad lehet, ez egy egészséges és őszinte kapcsolat ígéretes alapja.

– Azt a részt kifelejtetted, amikor Nick majd hanyatt döntött a tekintetével a vacsoraasztalon át, hálálkodva, amiért megmentetted az életét. Fogadd el végre, Finlay, hogy odavan érted. És durván megvan köztetek a kémia.

Ez mind tény, de nincs az az izzó kémia, ami változtatna azon, hogy volt pár rémes húzásom, amiről Nick soha és semmilyen körülmények között nem szerezhet tudomást. Közben meg mindig beleszédültem kicsit, amikor meghallottam a hangját a rögzítőmön. Vagy amikor felidéztem magamban, hogyan duruzsolt forrón a fülembe legutóbb a szüleim házában, a fagyöngy alatt.

– És mit mondott?

– Hogy még mindig adósod egy desszerttel. És le merném fogadni, ez virágnyelven annyit tesz, pucéran akar látni – tekert egy kendőt a fejére, hogy végül csak a hatalmas napszemüveg látszott belőle, meg a szemöldöke, amit megtáncoltatott nekem. – Megmentetted az életét, Finn.

– Pont, ahogy ő a miénket.

– Attól még elfogadhatod a kis finomságát, amit annyira ajánlgat – győzködött elképedt nevetésemre legyintve. – Én csak azt mondom, hogy te is tudod, addig fog hívogatni, amíg végre nem veszed fel.

A pelenkatáskámban megszólalt a mobilom.

Döbbenten meredtünk rá. Vero letolta az orra hegyére a napszemüveget, és belenézett a szemembe.

– Azt a szent szart, szerintem most megidéztél egy desszertet.

– Fogyózom – léptem hátra.

– Lószart se ér a hülye fogadalmad – nyúlt bele a táskámba a telefonért, mielőtt még megakadályozhattam volna. – Üdv a nemi, testi egyenlőség és a hashtag MeToo korában, ez már Lizzo világa, Finn, mind abban élünk. Ne hidd el senkinek, hogy nem illik elfogadnod desszertet – magyarázta, aztán a hívóra pillantott, és kihunyt a tűz a szemében. – Sylvia az – nyomta a kezembe a készüléket.

Talán életemben először áradt el bennem megkönnyebbülés az ügynököm nevét látva a kijelzőmön. Felvettem.

– Helló, Syl, épp a Walmartban vagyok, visszahívhatlak egy kicsit később?

– Nem, nem hívhatsz vissza – vágta rá nyersen. Amikor türelmetlen, sokkal árulkodóbb az akcentusa. New Jersey, nem New York. – Van egy nagyon fontos dolog, amit most rögtön meg kell beszélnünk. Hívott a kiadód, elolvasta a kéziratot.

Távolabb toltam a kocsit, mert Vero belemászott a személyes terembe, és a fejét szó szerint oldalra hajtva hallgatózott.

– Mit mondott?

– Hogy nem fizet ki.

– Hogyhogy nem fizet ki? – csaptam félre Vero kezét, mielőtt kikaphatta volna a kezemből a mobilt. – Leadtam a befejezett kéziratot, Sylvia. Jár nekem a pénz második fele.

– Csak ha a kiadó elégedett. De nem az, azt akarja, hogy írd át.

– Mit írjak át rajta?

– Azt akarja, hogy a zsaru jobban benne legyen a sztoriban.

– De benne van a sztoriban. Nagyon is.

Sokkal jobban benne volt, mint kellett volna.

– A zsaru dögös, de a szerelmi szál döglött, és a kiadód nem hajlandó az uncsi ötven árnyalatáért még fizetni is – közölte Sylvia, és taxiért kiáltott, én meg elkaptam a fülemtől a telefont, de még így is hallottam a kocsiajtó csapódását, és ahogy odaböfögi a sofőrnek a címet. – Ezt a vonalat túlzottan takarékra vetted, Finlay. A zsaru meg a hősnőd túlzásba viszi egymás vágyakozó gusztálását. A második felvonásban már a tettek mezejére kellene lépniük.

– De még gyászolja az ügyvédjét – vitatkoztam.

– Az ügyvéd rögtön az első fejezetben felszívódott. Annak a kapcsolatnak rég annyi. A hősnőnek ideje továbblépni.

– Lehet, hogy kell neki egy kis idő, hogy kigondolja, mit szeretne – csippentettem össze az orrnyergemet. Már majdnem három hete, hogy szakítottam a fiatal joghallgató-pultos pasimmal, és bár változatlanul a legokosabb döntésnek tartom, hogy Julian Bakerrel vége, kicsit még mindig fájt rágondolni.

– A hősnőd pontosan tudja, mit szeretne. A zsarut. Világosan kimondja a negyvenharmadik oldalon, amikor egymagában az ágyán fekve a plafont bámulja, és mereng. Viszont ha már nem hagyod, hogy a második felvonásban meglegyen neki a zsaru, legalább egy erotikus segédeszközt adj neki.

Vero arcára kiült az én megmondtam fintor. Elfordultam.

– Az mindegy, hogy a hősnőm mit szeretne, Syl. Ő egy bűnöző, nem ugorhat ágyba egy zsaruval! Mert azzal sokat kockáztat. Mondjuk, hogy elkapják.

– Na, pont erről beszélek. Legyen a dologban kockázat. Mindened megvan egy A kategóriás szerelmi szálhoz. A bérgyilkosod lelépett a börtönből. Pont az elől a pasi elől menekül, akit nem szabadna akarnia, de ő mégis képtelen róla lemondani, érted? Közben a zsaru ott liheg a nyomában, mindenáron el akarja kapni. Viszont ahogy halad előre ez a macska-egér üldözősdi, egyre inkább az ágyába vinné a csajt a börtön meg az igazságszolgáltatás helyett.

– Ez tényleg jó – jegyezte meg egy hang a háttérben.

– Hallottad? – kérdezte Sylvia. – Még a taxisnak is bejön a sztori.

– Kihangosítottál?

– Persze – vágta rá kórusban sofőr és utasa.

– A zsarunak meg a bérgyilkosnak mindenképpen meg kell magát adnia az ösztönöknek – mondta tovább a magáét Sylvia. – És csinálják valami veszélyes helyen…

– Például egy repülőn – vetette fel a taxis.

Az ügynököm erre elégedetlenül kaffantott.

– Ahogy épp belezuhan a cápáktól nyüzsgő tengerbe?

– Egyre jobb.

– Legyen – csattantam fel –, átírok pár jelenetet.

– És ha már úgyis dolgozol rajta, írd át a végét is.

Tiszta erőmből megmarkoltam a telefont, nehogy elhajítsam.

– Mert a végével mi a baj?

– Olyan nincs, hogy a hősnőd egyszerűen csak elballag a segítőjével a naplementébe. Ez egy szerelmes regény, nem a Thelma és Louise.

– A Thelma és Louise nyert egy Oscart.

– Megfogták egymás kezét, és belehajtottak egy szakadékba, Finlay – sóhajtott lemondón, én pedig az ajkamba haraptam. – A bérgyilkos meg a zsaru tökéletesen működik együtt. Add meg a hősnődnek a jól megérdemelt hepiendjét. Méghozzá minél előbb – tette hozzá. – Mert én a magam részéről ragaszkodnék a fizetségemhez.

– Én is – hallottam a telefon egyik végéről a taxis, magam mellől Vero hangját.

– Remek. Akkor közlöm a kiadóddal, hogy benne vagy a változtatásokban, és dolgozol rajtuk – tette le Sylvia, mielőtt még bármit mondhattam volna.

– Most boldog vagy? – nyomtam Vero kezébe a mobilt.

A fejét rázva ejtette a pelenkatáskába.

– Nem értem ezt a nagy tojástáncot a zsaruddal.

– Csak az van, hogy ahányszor összekerülnek, valaki meghal.

– De azért, mert te megölöd őket.

– Na persze, még dörgöld is az orrom alá! – pillantottam az órámra, és a bevásárlókocsit a kasszák irányába kormányoztam.

– Most mi olyan bonyolult egy hepiendben? Egyszerűen képzeld azt, hogy a hőseid Delia Barbie babái. Vetkőztesd le őket, és nyomd egymáshoz az arcukat.

– Ha ilyen egyszerű lenne.

– Oké, teljesen igazad van – adta meg magát. – A zsaru mindenképpen kérje először a bérgyilkos beleegyezését. És miután a csaj józanul, kölcsönösen és hevesen beleegyezését adja, essenek egymásnak, mint a nyulak, aztán már meg is írtad a bestselleredet.

– Még valami zseniális javaslat?

Ahogy a pénztárhoz értünk, vetett rám egy sanda oldalpillantást.

– Esetleg kivételesen próbálj nem megölni senkit.

HARMADIK FEJEZET

Aznap este vacsora után Vero fürdette a gyerekeket, én pedig kivittem a garázsajtó mellé a szelektív szemetesbe az üvegeket. Ahogy a szatyor tartalmát csörömpölve beborítottam, az egyik borospalack megbillent a kuka peremén, és darabokra tört a betonon. Összerezzentem, hogy a szembe szomszédom is meghallotta a zajt, tekintetem egyből az idős Mrs. Haggerty házára villant az utca túloldalán: a konyhaablak sötét volt, a nappali függönyei mögött a tévé képernyője villódzott kéken.

Letérdeltem, hogy összeszedjem az üvegszilánkokat, és majdnem megállt a szívem. Egy kéz tapadt a számra. Vastag bőrkesztyű nyomta el a kiáltásaimat, és valaki a sövény felé vonszolt. A fejemet hátracsaptam a támadóm arcába. A férfi felkiáltott, vad suttogással sziszegett rám, míg én minden erőmmel próbáltam belerúgni.

– Jaj, a fenébe, jesszus, asszonyom!

A fogamat kesztyűs ujjába mélyesztettem, és könyékkel a bordái közé csaptam. Végre kiszabadultam a fogásából, kitörtem a bokrok közül, és tiszta erőből a házhoz sprinteltem, amivel felkapcsoltam a mozgásérzékelős világítást a hátsó udvaron. A hirtelen támadt fényárban megfordultam, hogy lássam a támadómat, aki a kezét a szeme elé kapva visszavonulót fújt. Viszont akkor én torpantam meg az ismerős, gúnyos szürke szemek láttán.

– Cam? – kérdeztem lihegve.

A kamasz a bordáit markolászva görnyedt előre.

– Mer mit gondolt, ki a halál vagyok? – A kesztyűjébe törölte vérző orrát, majd sértődötten rángatta le a kezéről, hogy megvizsgálja az ujjait. – Most tényleg belém kellett harapnia? Ezek a kezek egy vagyont érnek, és nincsenek biztosítva, stimmt? És ha maradandó károsodást okoz nekem?

– Mit keresel itt sötétedés után? Holnap iskola – estem neki anyuka üzemmódban, mire összerezzent. Ha Cam átlagos gimnazista lenne, otthon gubbasztana a szobájában, és a barátnőjével sms-ezgetne, vagy legalábbis a nagymamája vérét szívná az enyém helyett. Pár hete még a rendőrség fedett informátoraként igyekezett megúszni a fiatalkorúak börtönét, de hekkertehetsége nem kerülte el Feliks Zhirov figyelmét. Munkát ajánlott neki, és sajnos nagyon is el tudtam képzelni, mit keres épp az én hátsó udvaromban.

– Üzenetet hoztam – vágta zsebre a kezét. Kihúzta magát, mint aki karót nyelt. Lassan felszegte az állát, és egészen kikerekedett a szeme, ahogy egy törött üveg nyaka villant meg a torkánál.

– Úgy tartsd a kezed, hogy lássam! – jött mögüle a halk figyelmeztetés.

– Nyugi, ember. Nyugalom – kulcsolta össze a tarkóján a két kezét Cam, miközben a mögötte álló pasi végigtapogatta a zsebeit. Megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőlem, ahogy a válla felett megpillantottam Vero gyerekkori barátjának, Javinak az arcát. Hollófekete haját szoros varkocsban fogta össze, csak néhány elszabadult tincs hullott a homlokába. Sötét szeme engem fürkészett.

– Nem esett bajod?

– Nem – feleltem. Egy krémszínű borítékot húzott elő Cam kabátjából, és felém nyújtotta.

– Na ugye. Mondtam én – tartotta el a nyakát Cam a törött üvegtől. – Csak üzenetet hoztam.

Elvettem a küldeményt, és a zsebembe gyűrtem, reménykedve, hogy Javinak nem tűnt fel rajta a vörös viaszpecsét.

– A telefonról még nem hallottál? – néztem Camre ingerülten. Azóta színét se láttam, hogy Feliks előző üzenetét kézbesítette, és bár akkor sem ugrottam ki örömömben a bőrömből, legalább udvariasabbra vette a figurát, és rendesen becsöngetett, ahelyett, hogy a bokrok közé ránt a sötétben.

– A főnök felhívta a figyelmemet, hogy nyomatékkal adjam át, bármit jelentsen is ez – sandított hátra Javira.

– Határozottan állíthatom, hogy nincs az az értelmező szótár, ami szerint azt jelentené, hogy a sötétben erőszakoskodj egy védtelen nővel, aki gyanútlanul kihozta a szemetet! – fakadtam ki, de láttam, hogy ezzel teljesen összezavartam. – Na, mindegy – dörzsöltem meg a fájón lüktető púpot a tarkómon. – Minden rendben, Javi, elengedheted. Ez csak egy gyerek.

– Nem vagyok gyerek – rángatózott Cam a szorításban. – Jövő hónapban tizennyolc leszek.

Javi száraz vigyorral, makacsul tartotta a kabátja gallérjánál fogva.

– Adjam a mobilom, hívod a zsarukat? Szívesen dajkálom, amíg ide nem érnek.

– Ne! – vágtuk rá Cammel kórusban.

Megköszörültem a torkom.

– Kösz, nem szükséges – ismételtem határozottan. – Vero épp a gyerekeket fekteti le, menj be nyugodtan, és egyél valamit, amíg vársz rá.

Még egy utolsó, kemény pillantást vetett Camre, majd eleresztette. Kivártuk, hogy a tornacipője csikorgását se halljuk a sarkon túlról, és csak akkor szólaltunk meg.

– Nem akartam én bántani – tapogatta feldagadt ajkát Cam. – Istenre mondom, ez az igazság. Csak olyan helyen akartam magával dumálni, ahol senki se lát meg bennünket. Az a szemközti öreg hölgy folyton az ablakában kukucskál. Belém rakja az ideget.

Mrs. Haggerty a környék buzgó mócsingja és a kerületi polgárőrök önjelölt vezetője, de leginkább unatkozik, magányos, és szeretné kicsit fontosnak érezni magát. Én is rendesen kiakadtam rá, amikor annak idején közölte velem (és a teljes szomszédsággal), hogy látta az ingatlanügynökünket fényes nappal kiosonni a házunkból egy légyottról a férjemmel. De az elmúlt egy év során, miután Steven kiköltözött (és persze el is váltunk), lassan ráébredtem, hogy néha nem is olyan rettenetes az, ha van, aki odafigyel az emberre – még ha egy idegesítő, fontoskodó valaki is. Csak arra kellett ügyelnem, hogy miket lát meg Mrs. Haggerty, mert ha egyszer valamit kisasolt, azt tántoríthatatlanul feljegyezte a bejárati ajtaja melletti kisasztalkán tartott füzetbe. Egy büntetett előéletű, talpig bőrbe öltözött kamasz látogatása sötétedés után feltehetőleg kivágná a biztosítékot a soron következő polgárőri ülésen. Vagy ami még rosszabb, a körzeti rendőrőrsön.

– Maga szerint meghallott bennünket? – nyugtalankodott Cam.

– Kétlem – feleltem, hiszen ha Vero sem figyelt fel ránk, akkor Mrs. Haggerty biztos nem. – Határozottan az a benyomásom, hogy sokat romlott a hallása mostanában. Mi volna az üzenet? – intettem, hogy haladjunk. Kabát nélkül léptem ki a szeméttel, kezdett minden belém fagyni, és a találkozó jellege kicsit jobban megrázott, mint azt hajlandó lettem volna elismerni.

– Mr. Z. érdeklődik, hogy miért nem intézte még el TisztaMunkát. Ha eddig nem tűnt volna fel, eléggé nem bírja, ha megvárakoztatják, azt meg elhiheti, hogy küldhetett volna nálam ijesztőbb tagot is az üzenettel.

– Már volt szerencsém a gorilláihoz, de azért kösz a törődést.

– Én az ügyvédjére gondoltam – vonta meg a vállát Cam. – Az a Rybakov picsa rémisztő.

Nem volt épp jó a kedvem, erre mégis elnevettem magamat. Ekaterina Rybakov tényleg rémisztő. És ha választanom kellene, hogy Kat csöngessen-e be egy vörös pecsétes borítékkal, vagy Cam jelentkezzen be a bénán értelmezett nyomatékával, hát nem esne nehezemre.

Feltéptem Feliks borítékját, és a biztonsági világítás fénykörében olvasni kezdtem.

Ms. Donovan!

Az én türelmem se végtelen. Még pontosan két hetet kap.

– Z

– Hát szuper – dünnyögtem, és fejben kiszámoltam, hány nap múlva is lesz a tárgyalása.

– Megvolnánk? A nagyinak megígértem, hogy beugrom a patikába a gyógyszereiért még zárás előtt.

– Ja, megvolnánk. És Cam – szóltam még utána –, legközelebb egyszerűen csak csöngess be, légyszi.

– Hogyne, Ms. Donovan – húzódott mosolyra a feldagadt szája. – És bocs a nyomatékért meg a többiért.

Még végignéztem, ahogy átsántikál az udvaron, és elnyeli a szomszéd telektől elválasztó sövény. Befelé menet összeszedtem és gondosan a kukába hajigáltam az üvegcserepeket, és biztos, ami biztos, integettem Mrs. Haggerty házának. Javi fehér kisteherautója kint parkolt az utcán. Ugyanezzel jöttek velünk Nyugat-Virginiába, amikor Veróval kértük Ramón segítségét, hogy feltörhessünk egy bérelt raktárt. Akkor ismertem meg Javit, akiről a bébiszitterem azóta is gyanúsan hallgat. Csak annyit tudtam meg róla, hogy Ramón legjobb barátja, profi zárfeltörő, és mindenkinél jobban ki tudja borítani Verót. Aznap is úgy felhúzta, hogy pulykavörös lett.

Ahogy a konyhába léptem, éppen a tűzhelyen hagyott lábasból lapátolt magának egy nagy tányérba.

– Ne melegítsem meg? – ajánlkoztam.

A fejét rázta, mert a szája tele volt. A szeme kifordult, az arcán a tökéletes elragadtatottság kifejezése ült.

– Ne – nyögte két falat között –, így jó, ahogy van.

– Bár enyém lenne az érdem, de Vero készítette.

– Tudom – vigyorodott el. – Az anyukája receptje. Beléptem az ajtón, és egyből felismertem az illatot. Évek óta nem ettem a főztjéből.

– Évek óta? – tettem le elé egy üdítőt a hűtőből. – Hogyhogy?

Vero és Ramón anyja együtt lakott valahol Marylandben, nem túl messze tőlünk. És a Vero fotóalbumában látott képekből ítélve a három gyerek kis korában elválaszthatatlan volt.

– Sajnos nem bír engem – vonta meg a vállát. – Ramónnak is jobb, ha nem lógok mindig ott.

Egy hosszú hajtincs takarta el a fél szemét, ahogy a tányér fölé hajolt. Vero bukkant fel mellette a semmiből, és ugyanazzal a lendülettel elkapta előle a tányért, hogy a leves kifröccsent, és beterítette a fiú pólóját.

– Te meg mit művelsz? – csattant a hangja.

– Éppenséggel ettem – nyúlt fél kézzel a szalvétáért Javi, de a kanalat le nem tette volna.

– Mert szerinted ez egy út menti bisztró, vagy mi? Ha ég a villany, akkor idetolod a képedet, én meg kiszolgállak?

Javi a szalvétával itatgatta a mellkasát. Lassan felállt, a szalvétát kis gombóccá gyűrte, a pólója nedvesen tapadt a bőréhez.

– Milyen kár! Pont olyan isteni volt, amilyenre emlékeztem. – Sötét szeme Vero felszegett arcát méregette, tekintete elidőzött a száján. – Szívesen repetáztam volna belőle – nyalta meg gazemberes mosollyal a kanalát.

– Add azt ide – kapta ki Vero a kezéből –, és húzd el a gizda seggedet a konyhámból.

– Sok mindennek mondtad már a seggemet, Veronica, de gizdának még nem.

Vero az ajtóra mutatott, és spanyolul kiabált vele.

– Vero! – próbáltam túlharsogni, de azután észbe kaptam, hogy a gyerekek már alszanak, ezért visszavettem a hangerőből. – Én hívtam be Javit, miután lovagiasan a segítségemre sietett. Az a minimum, hogy megvacsorázhat.

– Hogyhogy a segítségedre? – kapta el róla a pillantását Vero. – Mi történt?

– Épp kiszálltam a kocsimból, amikor volt az a nagy csattanás – vette vissza a kezéből Javi a kanalát –, megláttam a földön a törött üveget, és gondoltam, valami nem stimmel, de mire hátramentem az udvarba, Finlay már mindent lerendezett.

– Semmi bajom – nyugtattam meg Verót. – Csak Cam volt, de azért nagyon kedves Javitól, hogy közbeavatkozott.

A bébiszitterem majdnem felröhögött, de kurtán megráztam a fejemet. Nem lehetünk annyira ostobák, hogy Javi előtt tárgyaljuk ki az üzenetet, amit a hekker hozott. Sokatmondóan pillantottam a kezében tartott tányérra.

Vero duzzogva tolta Javi orra alá.

– De nyilván nem ezért jöttél, mit akarsz itt?

– Csak az unokatesód kért meg egy szívességre – intett az állával egy nagy kupac küldeményre, pontosabban mindenféle katalógusokból meg kuponlevelekből álló szemétre. – Ő maga akarta elhozni neked, de tartott tőle, hogy esetleg valakik követhetik. Mondta, hogy valami tagok nála kerestek téged. Mi ez az egész?

– Semmi – vágta rá Vero védekezőn. – Csak néhány csaj a régi koleszból. Azt hiszik, nálam van valami, ami az övék. Én már rég megmondtam, hogy tévednek, és nincs, de nem tudnak leakadni rólam. Nem nagy ügy.

– Az unokatesód szerintem nem így gondolja.

– Az unokatesóm mindent túlaggódik.

– Lehet, hogy én is.

– Tényleg? Mert nem rémlik, hogy amikor otthagytam a sulit, és a cuccomat kellett hazahordani, különösebben szorgoskodtál volna. – A sarokban állva némán figyeltem a kifakadást, ahogy megfeszült az álla. Meg sem nézte a postáját, csak fogta, és a kukába hajította. – Ebből nem kell semmi. Csak az idődet fecsérelted.

Javi felállt az asztaltól, és a mosogatóba tette az üres tányért. Ahogy belebújt a dzsekijébe, a pólója felcsúszott. Vero lopva odasandított, el is pirult rendesen.

– Talán igazad van. De azért kösz a vacsit. Majd találkozunk – ballagott ki a házból Javi.

Ahogy becsukódott mögötte az ajtó, Vero arcán megbánás suhant át. Majd két kézzel legyintett, motyogott valamit hozzá, és elmosta a tányért. Amikor végzett vele, a mosogatóba hajította a szivacsot.

– Szóval – léptem be a kamrába egy üveg borért –, mióta vagy szerelmes Javiba?

– Nem vagyok belé szerelmes!

Töltöttem két pohárba, az egyiket odacsúsztattam neki a pulton.

– Szerény személyem úgy véli, gyanús ez a nagy tiltakozás.

– Hát az én szerény személyem meg úgy véli, hogy túl sok lányregényt olvasol.

– Vagyis a téma szakértője vagyok.

– Sylvia nem így gondolja.

Ezt elengedtem a fülem mellett.

– Világos, hogy van köztetek valami.

– Volt és elmúlt – hajtotta fel az egész pohárral. – Cam mit akart?

Előhúztam az összehajtogatott borítékot, és odatoltam elé. A lélegzete elakadt Feliks üzenetétől.

– Most mit csinálunk?

– Megyünk aludni – nyeltem le az utolsó korty boromat. – Hulla vagyok. Majd holnap kitaláljuk.

A tűzhelyhez léptem a borítékkal, néztem, ahogy a Z-t formázó vörös viasz elolvad, azután apró cafatokra téptem az üzenetet, és a szemetesbe hajítottam.

Megtorpantam, a szemem megakadt egy vaskos barna borítékon a kukában, Vero postája között, amit Javi hozott. Kiemeltem a papírfecnik alól. Vero neve állt rajta, de az érdekesebb volt, hogy a feladót nem tüntették fel. A fénybe tartottam, és hunyorogva néztem a bélyegzőt.

– Ezt Atlantic Cityben adták fel.

A dadusunk arca egészen kijózanodott, ahogy odatoltam neki a levelet. Feltépte a papírt, mire egy fekete pókerzseton pottyant a markába. Egy fénykép is volt mellette, kissé elmosódott felvétel róla, ahogy beszáll a kocsijába. Levegő után kaptam. A kép Delia iskolájánál készült, a lassítósávban, ahol reggelente kirakja a lányomat.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer ezt mondom – szólalt meg elhaló hangon –, de talán jobb lenne, ha a srácok most egy ideig Stevennél maradnának.

Már jócskán elmúlt éjfél, de egyikünk sem bírt elaludni. A konyhaasztalnál ültünk pizsamában, előttem egy üres Goldfish kekszes zacskó, Vero előtt oreós, szintén üres.

– Pontosan mennyivel is lógsz ennek az uzsorásnak? – dörzsöltem meg a halántékomat.

– Kétszázezerrel – felelte reményvesztetten. A fejét a kezébe támasztotta, a másikkal dollárjeleket rajzolgatott a kekszmorzsába.

Százkilencvenezerrel többel, mint amennyink volt.

– De legalább nem tudja, hol laksz.

– Egyelőre legalábbis.

Már itt lakott nálunk, amikor megvette a Chargert, de a forgalmiba Ramón címét íratta, hátha így a volt hallgatótársai nem akadnak a nyomára.

– Stevennel beszéltél? – kérdezte.

– Holnap délután száll le a gépe – bólintottam. – A reptérről jövet idekanyarodik, és felszedi a gyerekeket. Nála maradhatnak egész héten. Így legalább lesz pár napunk kiokoskodni, mihez kezdjünk ezzel a Marcus alakkal.

– Marco – helyesbített.

– A vezetéknevét tudod?

Megrázta a fejét. Egy Royal Flush nevezetű szálloda-kaszinó lobbijában mutatták be neki az uzsorást. A keresztnevén és a kinézetén kívül nem tudott róla semmit, ezen kellett valahogy elindulnunk.

– Esetleg telefonszám? – próbálkoztam, de megint csak a fejét rázta.

– Minden találkozót a recepciós szervez le neki.

Ha odamegyünk Atlantic Citybe, és kérdezősködni kezdünk egy bizonyos Marcót keresve, ő találna meg minket először. A sóhajom sajt- és lemondásszagot árasztott.

– Tudod ugye, hogy csak egy megoldás van?

– Megöljük?

– Visszafizeted a tartozást!

– Féltem, hogy ezt fogod mondani.

– Holnap reggel az lesz az első, hogy begurulunk a Chargerrel az autókereskedésbe az utca végén megtudni, mennyit adnak érte. Aztán felhívjuk a szállodai recepcióst, hogy hozzon össze egy találkát Marcóval, elvisszük neki, amit kapunk, és elmagyarázzuk, hogy kicsit több időre van szükségünk, míg megszerezzük a többit.

– A kocsimat nem adhatom el! – húzta ki magát Vero.

– Majd jársz az enyémmel az óráidra. Egy ideig megoldjuk az életünket egy autóval.

– Finlay, ezeket nem véletlenül hívják uzsorásnak és nem bankárnak. Ezeknek nem elég egy törlesztési előirányzat. Ha a tartozásom húsz százalékát fizetem vissza, akkor a testem nyolcvan százalékát töri össze, és kamatos kamatot számít fel az épen hagyott csontjaimra.

– Szerinted van más választásunk? Mert sajnos se a párnacihában, se a bankban nincs kétszázezer dollárunk.

– A bankban nincs is… – pillantott rám, aztán az ajkait rágcsálva folytatta. – De tudod, mondtam, hogy majd én megszabadulok az Astontól…

– Úgy volt, hogy Ramón megsemmisíti – kaptam levegő után. Megbeszéltük, hogy megy a műhely mögötti autóprésbe, aztán minden apró darabkáját elássák, a nyomát is eltüntetik.

– Tiszta mázli, hogy nem tették – melegedett bele az érvelésbe. – Még szitává lőve is többet ér az adósságomnál. Ha darabokban eladjuk, akkor két legyet ütünk egy csapásra: megszabadulunk a kocsitól, és rendezem, amivel Marcónak lógok. Csak találnunk kell valakit, aki tudja, hol lehet elpasszolni az alkatrészeket.

– Megígérted az unokatesódnak, hogy senkinek nem szólsz egy szót se a kocsiról.

Ramón nem volt hajlandó segíteni eladni, nehogy a szerviz belekeveredjen valamibe. Azt az egyet kikötötte, hogy senkinek, még a legjobb barátjának sem szólhatunk arról, hogy nála hagytuk az Aston Martint.

– Neki nem is kell tudnia az egészről. Ha megmondom Javinak, hogy maradjon kettőnk között, akkor hallgatni fog róla a kedvemért. Máskor is megtette már – pirult bele a titok természetébe, amelyet a volt barátja elhallgatott Ramón elől. – Megkérem, hogy találkozzunk a műhelynél holnap este zárás után. Megmutatjuk neki a kocsit, hogy szerinte mennyit kaphatunk érte, ha darabokban eladjuk.

– Ezzel nagy valószínűséggel valami törvénytelenre kéred.

– Mintha nem csinált volna még ilyet.

Ólomnehéz fejjel meredtem magam elé a fényképre az asztalon. Delia iskolája előtt, a zebra mellett készült. Zavarba ejtően emlékeztetett a Feliks Zhirov-féle burkolt fenyegetésekre. De ha ő nem éri be félmunkával, miért érné be egy Marco-féle uzsorás a tartozás húsz százalékával?

Verónak igaza lehet. Akár tetszik, akár nem, Feliks kocsija még megvan. Kis szerencsével pénzzé tehetünk belőle annyit, amennyivel levakarhatjuk magunkról Marcót. És ha az autóból nem marad egy csavar sem, ha szétszórjuk az ország minden szegletébe, akkor már engem is csak egyetlen papír kapcsolhat Felikshez. És amint őt elszállítják a börtönbe, arra is kieszelünk valamit, hogy a papírtól megszabaduljak.

– Jól van – dörzsöltem meg a szememet. – Beszéld meg Javival azt a találkozót.

NEGYEDIK FEJEZET

Másnap reggel pontban nyolckor kopogott be hozzánk a nővérem. Alig engedtem be, máris a konyhába rohant, és kávét töltött magának.

– Én is örülök, hogy látlak, Georgia – vettem neki elő a tejet a hűtőből.

A haja flancosan volt feltekerve hátul a fejére, frissen vasalt szövetnadrágja alól csini bőrcipő kandikált ki.

– Ha mondtad volna, hogy dolgod van, nem kértelek volna, hogy elvidd Deliát a suliba.

– Nincs semmi fontos. Csak egy átlagos nap – kavargatta lendületesen a kávéját, hogy majdnem kilögybölte. – Vero merre?

– Odafent a szobájában.

– És miért nem tudja ő elvinni?

– Mert… nincs jól – feleltem. Georgia kezében befékezett a kanál. Nem állítom, hogy a nővérem bacifóbiás lenne, de tény, hogy a fertőző betegségeknek még a gondolatával is nehezen boldogul. Késelésen, lőtt seben és egyéb erőszakos eredetű traumán nem borul ki, de takonnyal, köhögéssel, hasmenéssel és hányással ki lehet üldözni a világból.

– Görcsöl – próbáltam menteni a menthetőt.

Kiszállt belőle a feszültség, megkönnyebbülten bólintott a bögréje fölött. Este, közvetlenül azután hívtam fel, hogy Stevennel mindent lebeszéltem. A Chargerrel semmiképpen nem mehetett Vero Delia iskolájához, de az is épp elég kockázatosnak tűnt, hogy az én családi autómmal meglássák. Mert aki a másik kocsiban lefotózta, az én rendszámom alapján simán eljuthat a címemig. Vagyis ide, hozzánk.

Megfordult a fejemben, hogy mára kiveszem a gyereket a suliból, és itthon várjuk meg, hogy Steven hazaérjen Phillyből, és elvigye magához a gyerekeket, de aztán még ennél is jobb ötletem támadt. Mert ha a lesipuskás ma is ott várja Verót, és a lányomat egy gyanúsan sok antennájú, vészvillogós járgányból látja kiszállni, legközelebb majd meggondolja, hogy biztos az én szitteremre akar-e rászállni.

– Miért nem te mész? – érdeklődött Georgia.

– Sylviával van megbeszélésem – kamuztam, és ahogy kérdőn végigmérte a pizsamaalsómat, megvolt a válaszom. – Zoomon. De te mire fel öltöztél így ki?

– Nekem is lesz egy megbeszélésem délelőtt. Nem nagy ügy – pirult el. Ekkor vettem csak észre, hogy még szájfényt is tett fel. A pillantása kerülte az enyémet, a szöszöket szedegette inkább elmélyülten a vadászzöld pulcsijáról. Ami remekül kiemelte a szeme hasonló árnyalatú pigmentfoltjait.

– Jó ég, Georgia! – taszítottam egyet a vállán, mire kilöttyent a kávéja, ő meg szentségelve törölgette a pöttyöket a pulóveréről. – Te összejöttél valakivel a melóban!

– Nem jöttem össze senkivel a melóban.

– Akkor a laborból valakivel? – pörgettem az agyamban az emlékeket. Kit is láttam ott, amikor Nick legutóbb bevitt? – Egy laboros az?

– Nem – morogta.

– Hanem orvos szakértő?

Pofát vágott.

– Akkor az a helyes toxikológus csaj?

– Ne találgass, nem ismered.

– Tudtam! Jársz valakivel! Mikor mutatod be?

– Á, nem járunk – emelte a levegőbe egy ujját. – És Bé, nem mutatom be neked.

– Hozd el vacsizni – vetettem fel. – Veróval főzünk valamit.

– Finlay…

– Mit aggódsz, Geogia! Azt hiszed, elrontom? Hogy kínos helyzetbe hozlak? Hálaadáskor kommandósöltözetben jöttél anyuékhoz, el tudod te bénázni egyedül is, nem kellek ahhoz én.

– Mondom, nem járunk – vágott a szavamba érzékenyen. Csodálkoztam, mert nem tudtam, hogy ilyen is tud lenni. Mély levegőt vett, hogy megnyugodjon, lassan kifújta, én meg pislogtam. – Csak Nicknek teszek egy szívességet. Nyakig benne van ebben a melóban, ezért felajánlottam neki, hogy besegítek. Ennyi. – Mindig is pocsékul hazudott. Nickkel a rendőr-akadémia óta nagyon jó barátok, ahol évfolyamtársak voltak, de a frizurája most más természetű igyekvésről árulkodott. – Nickről jut eszembe, miért nem hívod vissza?

– Ne válts témát.

– Nem váltottam. Ez egy teljesen logikus folytatás.

– Arról a nőről beszélj, akire hajtasz.

– Válaszolj a kérdésemre.

A fogamat csikorgattam. Mérlegeltem, izgat-e annyira a hirtelen felfénylő szerelmi élete, hogy megszegjem a fogadalmamat, ami úgy szól: nem hagyom, hogy belefolyjon a szerelmi életembe.

– Vissza fogom hívni, csak eddig elfoglalt voltam.

Úgy fest, én is pocsékul hazudok.

– Elfoglalt? Vagy gyáva? – túrt a hajamba, mire alig győztem ellökdösni a kezét. – Delia! – kiáltott a lépcső irányába –, igyekezz, tündér, el fogsz késni a suliból.

A kislányom lerobogott az emeletről, és ötéves teste lendületével majdnem a falnak lökte a nővéremet.

– Hékás, Dee, térdre vigyázni! Hagyd meg a rosszfiúknak, hogy a földre vigyenek – fogadta a nővérem, majd felém fordult. – Nem ártana lebeszélni a srácokat erről az egész testes letámadásról, mielőtt még valakit kicsinálnak.

– Hmmm… – mosolyodtam el kurtán. – Esetleg átjöhetnél, és ha Zach vécére szoktatásával megvagy, dolgozhatsz velük ezen is.

– Vicces – terelgette ki a lányomat az ajtón.

– Köszi, Georgia, jövök neked eggyel – kiáltottam utána.

– Ne is törődj vele, már rég nem tartom számon, hánnyal jössz. De az ég szerelmére, csörgesd meg Nicket – kiáltott vissza.

– Ja, csörgesd meg Nicket – ismételte kis papagájként a kislányom a nővérem kocsija felé menet. Karácsony óta rágja már a fülemet, hogy hívjam fel a nyomozót, mert kapott tőle ajándékba egy dámajátékot, és az ígéretet, hogy együtt játszanak vele. Csakhogy jelen körülmények között kockázatosnak éreztem egy táblajáték kedvéért a házunkba invitálni. Túl sok kérdés kavarog a fejében, amelyeket már karácsonykor is igen nehezen tudtam csak leszerelni. Kérdések, amelyekre nem szabadna válaszolnom. Most semmiképpen sem. Vagy inkább sohasem.

A volt férjem F–150-ese nem sokkal ebéd után dübörgött be a beállómra, vagyis a vártnál korábban. Zachet a csípőmön egyensúlyozva száguldottam le az emeletről, és alaposan meghökkentettem Stevent, mivel kivágtam előtte az ajtót.

– Halihó – nyögte kissé kifulladva. Az arca kivörösödött a hidegtől, nyitott kabátja alatt összevissza állt az inge, mintha abban a percben szállt volna le a gépről. Beletúrt a hajába, lesimogatta rövid szakállát, kék szeme nagyra nyílt, ahogy végigmért. – Jó látni téged. Jól nézel ki.

– Köszi. – Intettem, hogy jöjjön be. – Én is örülök, hogy látlak.

És hosszú idő óta kivételesen nemcsak úgy mondtam, de komolyan is gondoltam. Legutóbbi találkozásunkkor kis híján egy bérgyilkos áldozata lett, és bár az elmúlt két évünket sok bukkanó, árulás és csalódás tarkította, az az éjszaka fordulópontot hozott a kapcsolatunkba. Most, hogy végre már nem fenyegeti veszély, és Theresa Hall-lal is felbontották az eljegyzésüket, remélhetőleg civilizált felnőttek módjára nevelhetjük a két gyerekünket.

– Kösz, hogy bevállalod őket, és bocs, hogy így ugrasztottalak – igyekeztem túlkiabálni Zach sikongatását. A gyümölcsléfoltos kis takaróját is elhajította, úgy próbált átkapaszkodni az apja karjaiba. – Nagyon hiányoztál neki.

Steven átvette a fiát, és fénylő szemmel nagy puszit nyomott az arcára.

– Hát hallod, ti is hiányoztatok ám nekem! – Kissé elfúló hangon fordult hozzám. – Biztos vagy benne, hogy jó, ha nálam lesznek… tudod… azok után?

– Senki se próbál már megölni, ha erre gondolsz – nyugtattam meg, de az arckifejezéséből ítélve nem lehettem túl meggyőző. – Hidd el, Steven. Biztonságban vagy.

Kínos csend telepedett ránk, és csak Vero csoszogását lehetett hallani, ahogy odafenn szedegette össze a gyerekek párnáit és alvósjátékait, csomagolta össze a bőröndjeiket.

Steven letette Zachet, és nézte, ahogy eltotyog.

– Suli után megyek Deliáért, és mindennap küldök fotókat. Akkor hívsz, amikor csak akarsz. Meddig maradhatnak nálam?

Nem tudtam biztosan, mennyi időbe telik majd eladni az Astont, és megszervezni Marcóval a találkozót.

– Elsőre legyen egy hét, és meglátjuk, hogyan alakul.

– Egy hét? Azta, ez… – Ilyen sokáig még nem vigyázott rájuk. Nehezen mondtam volna meg, hogy a hálától vagy az idegességtől akadt-e el a szava.

– Ha sok, megkérhetem anyát, hogy…

– Ne! – emelte fel a kezét. – Kérlek szépen, fel ne hívd anyádat. Az egy hét szuper lesz.

Egyébként már felhívtam anyát, és közöltem vele, hogy a gyerekek egy darabig Stevennél lesznek. Kivételesen nem ágált ellene, örült, hogy megúszhatja a szükségtelen veszekedést.

– Ha mégis úgy érzed, túl sok, nyugodtan csörögj rám, és kitalálunk valamit.

– Megleszünk, nyugi. Ennél sokkal rosszabb időket is átvészeltünk – emlékeztetett. Megvakarta a nyakát, és nosztalgikus mosollyal mért végig. – Jó kis csapat voltunk akkor éjjel. Vagyis te fantasztikus voltál, Finn. Nem tudom, mi lett volna, ha nem bukkansz fel akkor, amikor felbukkantál – csóválta a fejét mélázva. – Az van, hogy elég sokat gondolkodtam…

– Mindent el kell kezdeni egyszer – dübörgött le mellénk Vero. A két gurulós bőröndöt ledobta a lábához.

– Én is örülök, hogy látlak, Vero – préselt ki egy mosolyt felé az exem.

– Hogy van a fejed?

Steven a fogát összeszorítva tapogatta meg a feje búbját, ahová a dadusunk a serpenyővel csapott, amikor a legutóbbi találkozásuk alkalmával leütötte.

– Nagy egy mókamester vagy te.

– Mit mondhatnék? Ha egyszer sorban adod a magas labdákat. Amúgy nagyon jól áll neked a szigszalag. Slankít.

A volt férjem halántékán lüktetni kezdett egy ér.

Beléptem kettejük közé.

– Vero, kérlek, segítenél bepakolni a gyerekek holmiját a pick-upba? Ideje indulniuk. Mert elég sok még a tennivalónk – fűztem hozzá célzatosan.

Édesen rámosolygott Stevenre, és kigörgette a két kis bőröndöt az ajtón.

– Még mindig nem fér a fejembe, hogyan hagyhattad, hogy beköltözzön hozzátok – morgott Steven, amint becsukódott mögötte az ajtó.

– A gyerekekkel szeretjük, hogy itt van, neki pedig legalább van hol laknia.

– Miért nem bérel valahol egy lakást?

– Fősulira jár. Nem futja neki saját albérletre.

Steven gyanakodva kukkantott ki a beállóra, a kocsija felé, miközben én beleküzdöttem Zachet a kabátjába.

– El kell mondanom valamit, Finn. Már korábban kellett volna, csak… – Felpillantottam rá. A nyakát behúzva készült a reakciómra. – Amikor rajtakaptál a múltkor a garázsban… én… nem először jöttem be, amikor nem voltál itthon.

– Hogy érted? – állt meg a kezem a dzseki cipzárján.

Nem egy rémségre bukkanhatott a garázsban, ha sokat szaglászott ott titokban. Köztük olyan aggasztó objektumokra, mint Patricia Mickler hálálkodó levele, amiért végeztem a férjével.

– Még októberben egyszer… – köszörülte meg a torkát – átjöttem megbeszélni a gyermekelhelyezést, de nem voltál itthon. Bejöttem a saját kulcsommal. Kerestem egy üdítőt a kamrában, és le akartam ülni, hogy megvárjalak… – nem fejezte be. Lassan felemelkedtem. Nem is kellett végigmondania. Soha nem ivott meg semmit szobahőmérsékleten, mindent telepakolt jéggel, vagyis…