A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: Nothing Less

Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2016

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2016 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2021

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-314-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A világ összes Landonjének, akik mindenki mást maguk elé helyeznek, még akkor is, amikor nem kéne. A karma nektek dolgozik <3

LANDON LEJÁTSZÁSI LISTÁJA

Without – Years & Years

Echo – Nelou

Ghost – Halsey

TiO – Zayn

Take Me Home – Jess Glynne

Crown of Love – Arcade Fire

Control – Kevin Garrett

Assassin – John Mayer

I Can’t Make You Love Me – Bon Iver

What a Feeling – One Direction

Never Let Me Go – Emily Wolfe

War of Hearts – Ruelle

Edge of Desire – John Mayer

Chainsaw – Nick Jonas

wRoNg – Zayn

As You Are – The Weekend

Something Great – One Direction

Unhinged – Nick Jonas

Death Has Fallen in Love – Mads Langer

Last Flower – Mads Langer

I Know Places – Taylor Swift

Cough Syrup – Young the Giant

iT’s YoU – Zayn

Heavy – Emily Wolfe

Wolves – One Direction

ELŐHANG

A NEM TÚL TÁVOLI JÖVŐBEN…

– Apa… – szólal meg egy halk hang a hálószobám sötétjében.

Az éjjeliszekrényhez nyúlok, felkapcsolom a lámpát, és várom, hogy a szemem hozzászokjon a fényhez.

– Adeline? Mi a baj? – Felülök, és a takarót az államig húzom, mert eszembe jut, hogy nincs rajtam ruha. A feleségemre pillantok. Csupasz a háta, és a hasán fekve alszik, mint mindig.

Egy apró kéz megdörzsöli a gyönyörű barna szemeket.

– Nem tudok aludni.

Megkönnyebbülten felsóhajtok.

– Számoltad a bárányokat? – A lányomnak mostanában gyakran vannak problémái az elalvással, és megpróbálok nem túl sokat aggódni emiatt.

Az orvosa szerint este nehezen tudja leállítani az élénk fantáziáját, és ez elég megszokott viselkedés a korosztályában.

Adeline bólint.

– És pónikat is. Pónikat is számoltam. Egy kéket, egy pirosat, meg egy zsémbes sárgát.

Megpróbálom visszafojtani a nevetésemet.

– Egy zsémbes sárga pónit?

– Igen. Ellopta a kék póni sütijét.

A kislányom anyja megmozdul álmában, de nem ébred fel. Betakarom a hátát, hátha úgy dönt, hogy hanyatt fordul.

A lányom szemébe nézek, ami ugyanolyan, mint az enyém. Nem tudom leplezni, mennyire viccesnek tartom az élénk fantáziáját. A korához képest nagyon kreatív. Mindig koboldokról, hercegnőkről és kitalált lényekről mesél nekünk.

Mosolyogva kinyújtom a kezem, mire a másik karjára dobja a plüssmaciját, és megfogja a kezemet. Szegény maci mindjárt szétesik. Az iskolától eltekintve sehová sem hajlandó nélküle menni, és néha még a puha barátját az én táskámban találom, amikor beérek az iskolába.

– Mi lenne, ha megvárnál a konyhában, és elmesélnéd nekem, mi történt utána? – Adeline bólint, és gyengéden megcsókolom a kezét, mielőtt elengedi a kezemet. – Mindjárt jövök, drágám – teszem hozzá. Addig fel tudok venni egy melegítőnadrágot.

Adeline az anyjára pillant, majd rám néz, és elindul az ajtó felé.

– Beszélgetés közben megehetünk egy sütit? – kérdezi a huncut tárgyalópartnerem. Olyan, mint én. Mindig édességet kíván.

Az éjjeliszekrényen lévő órára pillantok. Fél egy van, és holnap iskola. Én vagyok az első osztályos tanítója, ezért nem kéne megengednem, hogy cukrot egyen az éjszaka közepén…

– Kérlek, apa…

Tudom, hogy meg kéne őriznem a józanságomat, és nem lenne szabad hagynom, hogy hat órával felkelés előtt elárassza a szervezetét szénhidráttal. Az anyja meg fog ölni, de tudom, hogy ő is beadná a derekát. Adeline hatalmas barna szeme és a karjában szorongatott plüssmackó láttán arra gondolok, hogy már nem sokáig lesz gyerek.

Adeline türelmesen várja a válaszomat.

– Nekem is vegyél egyet. Mindjárt a konyhában leszek, addig keresd meg a legkisebb süteményt a dobozban.

A lányom elmosolyodik, mintha meg sem fordult volna a fejében, hogy nemet mondok.

– A legkisebbet. Rendben? – kérdezem, és rámosolygok.

Adeline bólint, és kimegy a hálószobából, én pedig felállok, és felkapom a nadrágomat a padlóról.

– Balek – motyogja a feleségem álmos hangon.

Felhúzom a melegítőt.

– Fent vagy? – kérdezem színlelt meglepetéssel.

A nejem a hátára gördül, és a kezét a feje alá teszi. A lepedő lecsúszik a derekára.

– Persze – válaszolja, és álmos mosoly jelenik meg a gyönyörű arcán.

– Gyáva – gúnyolom.

– Palimadár.

Megpróbálok az arcára összpontosítani. Ha megengedem magamnak, hogy megcsodáljam a csupasz mellét, akkor sose jutok ki ebből a szobából.

Miután felöltöztem, az ágy fölé hajolok, a matracra térdelek, és gyengéden megcsókolom a feleségem homlokát. Lehunyja a szemét, és az arcán elégedett mosoly árad szét.

Kimegyek a hálószobából, és belépek a konyhába. Adeline az egyik kezében a mackóját szorongatja, a másikban pedig egy nagy süteményt tart.

– Nem hiszem, hogy ez volt a legkisebb sütemény – jegyzem meg, miközben kinyitom a hűtőt, és kiveszek egy kancsó tejet.

Adeline elmosolyodik, és a nyelve kikandikál a hiányzó fogai mögül. Túl gyorsan nő.

– Nem azt mondtad, hogy a legnagyobbat vegyem ki? – kérdezi ártatlan arccal.

ELSŐ FEJEZET

Ellen születésnapi tortáját tartom a kezemben, és készen állok arra, hogy levigyük neki. Nora már az ajtóban van, és búcsút int Posey-nak meg Lilának. Nézem, ahogy a pizzamintás zoknis lábát a fehér sportcipőjébe dugja.

– Kész vagy? – kérdezem, és a tortát a piros asztalra teszem a bejáratnál. Nora bólint.

A fürdőszobai találkozásunk óta csendben van, és most nem tudom, hogyan kezdeményezzek vele beszélgetést. Belementem, hogy nem próbálom meg rendbe hozni, nem firtatom a titkait, és nem segítek neki cipelni a terheit. Többször is figyelmeztetett arra, hogy nem jó nekem, és nem tud az lenni, akire szükségem van.

Ez hogyan lehetséges, amikor fogalmam sincs, mire van szükségem?

Csak azt tudom, hogy élvezem a társaságát, és meg akarom őt ismerni. Nem zavar, ha lassan haladunk. A legjobb ajándékokat többnyire sokáig tart kicsomagolni.

Felveszem a tortát, csendben a lifthez sétálok Norával, és megnyomom a gombot. A folyosó csendjét csak a lift zúgása töri meg, ahogy közeledik a szintünkhöz.

Amikor belépünk, Nora a kis fülke legtávolabbi sarkába húzódik.

Hagyom, hogy távolságot tartson köztünk, és megpróbálok nem ránézni, miközben engem figyel. Érzem magamon a tekintetét, de látom, hogy ma nincs kedve beszélgetni.

Üresnek érzem a karomat, pedig fogom a tortát. Mintha hiányozna valami. Talán Nora? Valahányszor vele vagyok, úgy érzem, hogy elveszítem az uralmat a saját testem fölött.

Nora megtapogatja a copfja végét, és találkozik a tekintetünk. A lift nem mozdult, amióta beléptünk. Fogalmam sincs, mióta állunk a fülkében. Perceknek tűnik, de valószínűleg csak néhány másodperc telt el.

Nora továbbra is engem néz, mintha megpróbálna megfejteni valamit velem kapcsolatban.

Szívesen emlékeztetném, hogy nem nekem vannak titkaim.

Eszembe jut Dakota, és az utolsó együtt töltött esténk. Milyen kínosan éreztem magam, és mennyire gyötört a bűntudat, amikor nem tudtam… teljesíteni. És mit éreztem, amikor üresen találtam a fürdőszobát, és rájöttem, hogy az exem a tűzlépcsőn át távozott. Nemrég történt, most pedig itt vagyok Norával, és hozzá akarok közel lenni.

Azt hiszem, nekem is vannak titkaim.

– Elromlott? – kérdezi Nora, és egy pillanatra pánikba esem, mert azt hiszem, hogy a farkamra gondol.

Aztán rájövök, hogy a liftről beszél, és majdnem felnevetek.

– Nem tudom. – Megint megnyomom a földszint gombját. Válaszképpen a lift csilingel egyet, és az ajtó kinyílik, majd becsukódik. A fülke elindul, én pedig megrántom a vállamat. Elfelejtettem megnyomni a gombot? Lehet.

A földszintre érve megvárom, hogy Nora lépjen ki először a liftből. A könyöke a karomhoz ér, de odébb húzódok, hogy helyet adjak neki. Érzem, hogy felforrósodik a bőröm, és hirtelen azt szeretném, ha egy másik valóságban élhetnék. Egy olyan dimenzióban, ahol Nora az enyém, és szabadon megérinthetem, megölelhetem. Abban a világban Nora bízna bennem, és olyasmit is elárulna magáról, amit senki más nem tud róla. Felszabadultan nevetne, és nem akarna rejtőzködni.

Ahogy haladunk a folyosón, úgy kerülünk egyre messzebbre ettől a tökéletes álomvilágtól.

– Nem vettem Ellennek más ajándékot – tör rám a felismerés.

Nora megfordul, és lelassítja a lépteit, hogy mellé érjek.

– Szerintem egy saját készítésű torta, meg a rászánt időd elég ajándék neki. – Nora nagy levegőt vesz. – Én örülnék egy ilyen ajándéknak – teszi hozzá, majd folytatja az útját.

Amikor ilyeneket mond, az amúgy is értetlen agyam teljesen összezavarodik.

– De te nem szereted a születésnapokat – emlékeztetem, és nem várok magyarázatot, inkább csak reménykedem benne. Jövő héten lesz a születésnapja, de megígértette velem, hogy semmit sem fogok csinálni neki.

Mostanában sokszor kért tőlem ilyet. Csak néhány hete ismerem, és máris túl sok mindent megígértem neki.

– Nem. – Nora kinyitja az ajtót, és tartja nekem, hogy ki tudjak menni rajta.

Elhatározom, hogy nem kérdezem ennek az okát, inkább a saját kedvenc születésnapi emlékemről kezdek beszélni.

– Amikor fiatalabb voltam, az anyám mindig nagy felhajtást csapott a születésnapom miatt. Az egész hét egy nagy ünneplés volt. Elkészítette az összes kedvenc ételemet, és minden este sokáig fent maradtunk.

Nora rám néz. Most már közel járunk a sarki bolt ajtajához. Egy pár halad el mellettünk, kéz a kézben, és erről eszembe jut, hogy vajon Norának volt-e valaha komoly barátja. Megőrjít, hogy semmit sem tudok erről a nőről. Huszonöt éves. Régebben biztosan járt valakivel.

– Fagyis tölcsérben sütött, művészien díszített muffinokat készített, és bevitte őket az iskolába. Azt gondolta, hogy ettől a gyerekek kedvelni fognak, de csak még jobban csúfoltak. – Eszembe jut az első középiskolai évem, amikor az osztályból senki sem nyúlt a színes cukorral beszórt süteményekhez.

Kivéve Dakotát és Cartert. Hazafelé menet igyekeztünk annyit megenni belőlük, amennyi belénk fért, hogy az anyám azt higgye, az osztálytársaimnak ízlett az ajándéka, és együtt ünnepelték velem a születésnapomat.

Még mindig maradt öt darab, amikor az utcánkba értünk. Végül egy deszkán hagytuk a Telek bejáratánál. A fás bozótosban drogosok és lecsúszott emberek éltek, akiknek üres volt a gyomruk és az életük. Jó volt arra gondolni, hogy aznap legalább öt embert jóllakattunk.

– Én szívesen megettem volna egyet – közli Nora, és elnéz mellettem.

Nem magyarázza meg, miért utálja a saját születésnapját, és ezt nem is várom el tőle. Nem azért osztottam meg vele ezt a régi emléket.

Nora benyit a boltba, és megszólal a kis csengő. Amikor én is megjelenek, Ellen észreveszi a tortát, és igyekszik elrejteni a mosolyát.

MÁSODIK FEJEZET

– Nagyon sok maradt – állapítja meg Nora, és a szájához emeli a műanyag villára szúrt falatot.

Fehér tortamorzsák és zöld cukormázdarabok hullanak a köztünk lévő asztalra. Kiderült, hogy Ellen nem rajong az édességért. Megnyugtatott, hogy a virágot sem szereti, amikor bosszankodtam, hogy miért nem azt hoztam neki torta helyett. De hogy valaki ne szeresse a tortát? Nem tudom, ez hogyan lehetséges, mindenesetre örömmel megeszem a részét.

Ellen sok mindent nem szeret, de a társaságunkat kifejezetten élvezte. Megpróbálta leplezni az örömét, de látszott rajta, hogy jól érzi magát velünk. Nora megfordította a NYITVA táblát, hogy a bolt ZÁRVA legyen, és elénekeltük neki, hogy „Boldog születésnapot”. Rájöttünk, hogy rémesen énekelek. Nem volt zene, nem voltak gyertyák, de így is sikerült a tudomására hoznunk, hogy fontosnak tartjuk a születésnapját.

Nora bekapcsolta a rádiót a mobilján, és Ellen többet beszélt vele, mint velem, amióta ismerem. A hevenyészett szülinapi bulink kábé fél óráig tartott. Ellent zavarta, hogy a bolt zárva van, és láthatóan belefáradt abba, hogy magáról beszéljen. Kár. Sokszor észrevettem, hogy azokkal az emberekkel akarok leginkább beszélgetni, akik nem szívesen beszélnek magukról.

– Több maradt nekünk. – Felkapok egy villát a pultról, és beledöföm a torta sarkába. Nora a széken ül mellettem, és felhúzza az egyik térdét. Viccesnek és aranyosnak tartom a zokniján lévő apró pizzaszeleteket. Kinyújtom a kezem, és megbököm a lábfejét. – Mi ez?

Nora megnyalja az ajkát.

– Az élet túl rövid ahhoz, hogy unalmas zoknit hordjunk – válaszolja, és megvonja a vállát, aztán bekap egy falat tortát.

A saját zoknimra nézek. Fehér. A lábujjánál és a sarkánál halványszürke. Rémes. Ez unalmas. És cső zokni. Senki sem hord már cső zoknit.

– Ez az életed mottója?

Nora bólint.

– Az egyik – motyogja tele szájjal.

A szája szélén ott maradt egy kis krém. Ha egy romantikus vígjáték szereplői lennénk, most odahajolnék hozzá, és letörölném az ujjammal. Nora elérzékenyülne, és mindkettőnket izgatott bizsergés járna át, miközben ő is közelebb hajolna hozzám.

– Krém van a szádon – közlöm vele, minden romantikus gesztus nélkül.

Nora a hüvelykujjával megtörli az ajkát, de mellényúl.

– Nem fogod letörölni? A filmekben ez egy tökéletes csók előtti jelenet lenne.

Ő is arra gondolt, amire én. Ezt megnyugtatónak tartom.

– Én is erre gondoltam. Ha ez egy film lenne, most odahajolnék hozzád, és letörölném a krémet az ajkadról – magyarázom, és rámosolygok.

Nora is elmosolyodik, és a szája még mindig krémes.

– Lenyalnád az ujjadról, én pedig nézném az ajkadat, ahogy lassan szétnyílik.

– Én meg közben téged néznélek – folytatom.

– Felsóhajtanék, miközben tisztára nyalnád az ujjadat, és mélyen egymás szemébe néznénk.

Bizseregni kezd a hasam.

– És bizsergést éreznél a hasadban.

– Olyan vad, heves bizsergést, ami megőrjít. – Nora a szemembe néz, és elmosolyodik. Nagyon szép az arca.

– Azt mondanám neked, hogy egy helyen még ott maradt a krém, és megint közel hajolnék hozzád. Felgyorsulna a szívverésed.

– Olyan hangosan verne, hogy te is hallanád.

Szédülni kezdek.

– Olyan hangosan, hogy én is hallanám – ismétlem meg Nora szavait kábán. – Megérinteném a nyakadat.

Nora mellkasa szaporábban kezd emelkedni és süllyedni.

– Én pedig hagynám.

– Lehunynád a szemed, mint mindig, amikor megérintelek.

Nora meglepettnek tűnik, mintha nem tudná, hogy ezt csinálja.

Az ajkát bámulom, miközben beszél, és szeretném tudni, mire gondol.

– Közelebb vonnálak magamhoz, és megnyalnám a számat – folytatja a kis történetünket.

A szívem olyan hevesen ver, hogy a fülemben hallom a vér áramlását. Nagy levegőt veszek, és Nora közelebb húzódik hozzám. Szerintem észre sem veszi.

– A számmal megérinteném az ajkadat. Olyan gyengéden, hogy először nem is éreznéd. A nyelvemmel szétnyitnám az ajkadat, és megcsókolnálak.

Nora szemhéja már félig le van hunyva, és a szemét a számra szegezi.

– Úgy csókolnál, mintha még soha senki sem csókolt volna meg engem… És ez így is van, mert még senki sem csókolt meg úgy, ahogy te. Olyan lenne, mint az első csókom, még ha nem is az. – Nora suttogva ejti ki a szavakat.

Nem bírom ki, hogy ne csókoljam meg. Közelebb hajolok hozzá. Már csak néhány centiméter van köztünk.

– És tényleg nem csókolt még téged senki. – Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy az arcomon érzem a lélegzetét. – Úgy nem, ahogy én csókolnálak. Minden csókot elfelejtenél, ami az enyém előtt volt. És minden érintést.

Nagy levegőt veszek, és Nora a számra tapasztja az ajkát, mielőtt kilélegezhetnék. Az ajkának édes krém íze van, és a nyelve meleg a számban. A hajamba markol, közelebb von magához.

Átkarolom, és az ölembe vonom. Nora szembefordul velem, szétnyitja a lábát, és lovagló ülésben helyezkedik el rajtam. Úgy csókol, ahogy még sosem csókolt senki, és most én vagyok az, aki el akar felejteni minden csókot, ami ez előtt történt. És minden érintést.

A teste lassan ringatózni kezd rajtam, és közben gyengéden az ajkamba harap. Érzem, hogy feláll a farkam, és meglepő módon, ezt egyáltalán nem tartom kínosnak. Pontosan tudom, mikor érzi meg az erekciómat. Halkan felnyög, és amikor az ajkam a szájára szorítom, átkarolja a nyakam. Úgy helyezkedik rajtam, hogy érezzen, miközben hozzám dörzsöli magát. A nadrágja nagyon vékony, és a melegítőm puha anyaga nem leplez semmit.

Nora öle a farkamat ingerli. Hangosan felnyögök. Nem tudom visszafogni magam, olyan jó érezni a testét, még így felöltözve is.

A francba… Most a nyakamat csókolja! – cikázik át az agyamon a gondolat. Pontosan tudja, hol csókoljon, hol nyaldosson, és hol szívja meg a nyakamat. Megragadom a csípőjét, és gyengéden oda irányítom, ahol a legjobban érzem őt.

Iszonyúan szexi, ahogy a csípőjét mozgatja. Nora egy igazi istennő, tiszta és egyszerű. Ő egy istennő, én pedig egy szerencsés fickó vagyok, hogy itt lehetek most vele. Tényleg van valami ebben a konyhában, amitől mindig megőrülünk, és egymásra vetjük magunkat. Nem gondoltam volna, hogy így fog alakulni ez az este.

Nem mintha panaszkodnék miatta.

Nora elveszi a száját a nyakamról, és még mindig a farkamon ringatja magát.

– Istenem, bárcsak ne lennél Tessa lakótársa! – Megint megszívja a nyakamat, aztán elhallgat. Megszorítom a csípőjét, mire újra beszélni kezd. – Kefélnék veled… Itt helyben kefélnék veled, ha nem lennél a lakótársa.

A szavai hallatán érzem a közeledő orgazmus bizsergését a gerincemen. Nora olyan szexi, olyan őszinte, hogy megőrülök tőle. Teljesen odavagyok érte.

– Úgy tehetünk, mintha nem lennék az – jegyzem meg félig tréfásan.

Nora felnevet, és újra ringatni kezdi magát.

– Mindjárt elmegyek… A fenébe, Landon… Ez… nem… számít – nyöszörgi mély torokhangon. Alig kapok levegőt, és minden idegszálammal arra koncentrálok, ahogy lovagol rajtam, és egyre hevesebb csípőmozdulatokkal közeledik a csúcshoz.

A derekára teszem a kezem, hogy lassítsam a gyors mozdulatait. Nem tudok tovább uralkodni magamon, és érzem, hogy nemsokára én is elmegyek. Nem akarok most gondolkodni. Nem akarom, hogy az agyam elrontsa ezt a pillanatot. Csak érezni akarom őt. Azt akarom, hogy elmenjen, és együtt merüljünk el a gyönyörben.

– Én is… Én is elmegyek – suttogom a nyakába. Bárcsak ugyanolyan jól tudnék bánni a szavakkal, mint ő! Megcsókolom a nyakát a válla hajlatában, de igazából nem tudom, hogy ez jó-e neki. Aztán eljön az orgazmus pillanata, és Nora torkából olyan hang tör elő, ami elárulja, hogy valamit jól csináltam.

Az agyam teljesen kiüresedik. Már csak egyetlen érzés marad. Az egész testem egyetlen érzéssé sűrűsödik. Nora nagyon ért ahhoz, hogy lecsendesítse az agyamat, és ez most nagyon jó. Nemcsak a testemnek jó, hanem a zavarodott elmémnek is.

Nora mozdulatai lelassulnak, és a lélegzete is nyugodtabb lesz. A vállamra hajtja a fejét. Érzem a nedvességet odalent, de ez egyikünket sem zavarja.

– Ez egyszerűen… – motyogja alig hallhatóan. – Én…

A szavait félbeszakítja a becsukódó bejárati ajtó zaja.

– Landon! – Tessa éles hangja megzavarja az örömteli pillanatot.

– A francba! – sziszegi Nora, és gyorsan leszáll rólam. Elveszíti az egyensúlyát, de megragadom a karját, nehogy elessen.

Felállok, és Nora pillantása a nadrágom elejére esik. Egy nedves folt éktelenkedik rajta.

– Menj!

Gyorsan elindulok a fürdőszoba felé. Az ajtóig jutok, amikor Tessa belép a konyhába. Megpróbálok kislisszolni, de a hangja megállít. Még jó, hogy csak a hátamat látja.

– Szia, próbáltalak hívni – hadarja Tessa.

Nem akarok megfordulni. Nem fordulhatok meg.

– Szerettelek volna megkérni, hogy hozd be a másik cipőmet. Valaki a cipőmre borított egy tál salátaöntetet, és ma este nekem kell zárnom. – Tessa hangja eléggé feszült.

Oda sem kell néznem, így is érzem rajta, hogy ideges, de most nem vagyok abban a helyzetben, hogy megvigasztaljam. Se őt, se senki mást. Körülnézek, mit tarthatnék magam elé, hogy eltakarjam a nadrágomat, amikor megfordulok, de csak egy doboz Lucky Charms müzli van a kezem ügyében.

– Na, mindegy. – Tessa hangja vidámabb lesz. – Mit csináltok?

A farkam elé kapom a müzlis dobozt, és Tessa felé fordulok. Tessa pillantása azonnal a dobozra esik, amit görcsösen szorongatok.

– Éppen… – Kétségbeesetten próbálok valami épkézláb magyarázatot adni, és közben ügyelek arra, nehogy idegességemben kicsússzon a doboz a kezemből.

Tessa Norára néz, majd újra rám.

– Szia… Mit csináltok itt? – kérdezi ártatlanul.

Norától várok segítséget, de ő néma marad. Úgy érzem magam, mintha egy süllyedő hajón lennék, és a müzlis dobozon lévő kobold az egyetlen szövetségesem.

– Hát… – hebegem, és még mindig fogalmam sincs, mi a fenét fogok mondani. Tessa az előszobában áll, és a cipőjén fehér foltok éktelenkednek. Nemcsak rajta van fehér folt…

– Főztünk – nyögöm ki végül, és hálát adok magamban, amiért Tessa családi kiszerelésű müzlit vásárolt.

– Főztök? – Tessa Norára néz, és az arca nem árul el semmit.

Nora közelebb lép.

– Igen. Csirkét és… – Nora rám pillant. – Gabonapelyhet… – A hangja olyan bizonytalan, hogy Tessa biztosan gyanút fog. – Abba panírozzuk a húst. Tudod, ahogy az étteremben csináljuk a Frosted Flake ropogós zabpehelybe forgatott bélszínt. Most ki akartam próbálni… – Nora szemügyre veszi a müzlis dobozt. – …Lucky Charmsszal – fejezi be a mondatot.

Olyan meggyőző, hogy majdnem elhiszem neki. És úgy tűnik, Tessa is.

Nora fesztelenül folytatja a társalgást.

– Vissza kell menned dolgozni? Várjál, hozom a cipődet.

Norának sikerült elterelnie rólam Tessa figyelmét, ezért gyorsan lelépek.

– Mindjárt jövök – szólok vissza a vállam fölött.

Ez olyan kínos! Miért van az, hogy az életemben minden olyan átkozottul kínos? Szerencsére Nora ügyesebben hazudik nálam. Eltűnök a folyosón, a müzlis dobozzal a kezemben.

– Mi van vele? – hallom a hátam mögött Tessa kérdését, de nem várom meg a választ.

HARMADIK FEJEZET

A hálószobám csendes.

Olyan kicsinek tűnik most.

Vagy talán én érzem magam kicsinek, miután egy újabb kínos incidenst éltem át Norával? De most jobb volt, mert együtt éltük át.

Mi okoztuk.

Még mindig érzem a testét, ahogy egyre vadabbul ringatózik az ölemben. Hallom a nyöszörgését, és érzem a bőrömön a forró leheletét.

Meleg van a szobámban.

Túlságosan meleg.

Ellépek az ajtótól, és az ablakhoz megyek. Az íróasztalomon nagy a rendetlenség. Egymás hegyén-hátán heverő könyvek, és post-it cetlik borítják be a fa felszínét. Ez is az IKEA-ból való, és száz dollár alatt volt az ára, ezért valószínűleg nem is „fa”. Megkopogtatom a sötétbarna felületet, ami tompán kong. Tudtam, hogy nem fa.

Remegő kézzel a reluxa mögé nyúlok, hogy felhúzzam az ablakot. A párkány tele van lepergett festékkel, porral, sőt még egy döglött legyet is látok rajta. Tessa kiakadna ezen. A héten le kell takarítanom. Megrántom a makacs ablakkeretet, mire végre felcsúszik.

Még magasabbra húzom, és élvezem, ahogy a város megnyugtató zajai a szobámba áramlanak. Nagyon tetszik a brooklyni zajszint. Vannak kocsik, és embereket is hallok a járdán beszélgetni, de semmi sem túl hangos. És sokkal ritkábban lehet a taxisok dudálását hallani, mint Manhattanben. Sosem fogom megérteni, miért nyomják az emberek a dudát. Azt hiszik, hogy ezzel bármit is megoldanak, és jobban haladnak a forgalomban? A goromba gesztussal csak azt érik el, hogy mindenki feldühödik, és ez még több feszültséget gerjeszt.

A kósza gondolatok segítenek elterelni a figyelmemet arról, amit nemrég Norával csináltunk. Illetve most már nem, mert megint rá gondolok. Hogyan jutottunk oda, hogy az egyik percben még elképzeltünk egy kis filmjelenetet, a következőben pedig már az ölemben lovagolt? Leveszem, és a szekrényajtónál lévő szennyeskosárba dobom a melegítőt meg az alsónadrágot.

Átöltözök, és leülök az ágyam szélére, az ablak közelében. A telefonom az éjjeliszekrényen van a töltőn. Odanyúlok érte.

Hardin a második csengetésre válaszol.

– Túl késő már lebeszélned arról, hogy menjek. Pénteken ott leszek.

Megforgatom a szemem.

– Szia, jól vagyok. Kösz, hogy megkérdezted.

– Rendben. Miben segíthetek ezen a szép estén? – kérdezi Hardin, és a hangjához egy autóriasztó szirénája adja a hátteret.

– Semmiben. Csak történt egy furcsa dolog… – Nem tudom, hogyan magyarázzam el a történteket, és azt sem, hogy miért akartam Hardinnal beszélgetni róla.

Hardin felnevet.

– Ennél több információra van szükségem.

Felsóhajtok, és fülelek egy kicsit. A konyhából halkan beszűrődik Tessa és Nora hangja.

– Oké. Szóval… Ismered Tessa barátnőjét, Norát? Amikor találkoztatok, Sophia volt a neve, de Tessa szerint jobban szereti, ha a barátai Norának hívják. Bár gondolom, egyik nevet sem fogod tudni megjegyezni.

Hardin egy darabig nem válaszol. Félek, hogy túl hangosan beszélek. Nem tudom kivenni, miről beszélgetnek a nők a konyhában, úgyhogy remélhetőleg ők sem hallják, amit mondok.

– Igen. Azt hiszem.

– Oké. Nemrég szexeltünk. – Megrántom a reluxa zsinórját, hogy feljebb húzzam. – Illetve igazából nem is igazi szex volt. De nagyon közel állt hozzá.

– És? – Hát persze, hogy Hardin ezt kérdezi.

Igyekszem szinte suttogva folytatni.

– Elmondom, mi a helyzet. Nora mindig azt hajtogatja, hogy csak barátok lehetünk. De nemrég, beszélgetés közben, egyszer csak az ölembe ült, és hozzám dörzsölte magát. Orgazmusa lett, aztán Tessa betoppant. És most a szobámban ülök, és totál kivagyok, mert fogalmam sincs, mit mondjak vagy csináljak.

– Nahát. Tessa betoppant? Miközben a széken ültél, és a csaj meglovagolt? Akkor nem nagyon tagadhatsz le semmit, ugyebár. Várjál csak… Megkefélted egy konyhaszéken? Vagy csak lovagolt rajtad, amíg elment? – kérdezi olyan könnyed hangon, mintha a téma egyáltalán nem lenne pikáns.

– A második variáció… Nem szexeltünk. Mármint nem úgy, hogy valami belemegy valamibe…

– Tényleg? – Hardin hangján érzem, hogy jót mulat rajtam. – Most komolyan ezt mondtad? Ha megkérnélek, egy babán is megmutatnád, hol ért hozzád a csaj?

– Nem tudom, miért hívtalak fel – közlöm vele, miközben hátradőlök, és a furcsa színekben pompázó ventilátort bámulom.

Hardin megérezhet valamit a hangomon, mert egy kicsit visszafogja magát, és igyekszik komoly hangon folytatni a beszélgetést.

– Na és, tetszik a nő? Különben miért lenne gond, ha kavarsz vele? Te is szingli vagy, ő is szingli. Nem?

Ezen egy kicsit elgondolkodom. Szingli vagyok?

Igen. Dakotával hónapokkal ezelőtt szakítottunk.

De belém villan a gondolat, hogy tegnap itt volt.

Istenem, mekkora szemétláda vagyok! El kell mondanom Norának, hogy Dakota itt volt. Ez így helyes. Egy rendes pasi ezt tenné, és én egy rendes pasi vagyok.

– Mindketten szinglik vagyunk. De Dakota itt volt tegnap este.

Ezt nem szívesen ismerem be.

Nem vagyok olyan pasi.

Tényleg nem.

– Nocsak. Delilah is? Mi az ördög folyik ott?

Nem figyelmeztetem Dakota neve miatt.

– Nem tudom. De ne mondd el Tessának. Amúgy is van elég baja, és Nora sem akarja, hogy Tessa rájöjjön, mi történt köztünk. Ezt komolyan mondom. Ha Tessa meztelenül áll előtted, és rákérdez, hogy mi újság, akkor is úgy kell tenned, mintha semmit sem tudnál.

– Ha Tessa meztelenül áll előttem, akkor nem ígérhetek semmit.

– Ne már!

– Rendben. Oké. Nem mondok neki semmit. Beszéltél már vele a beosztásáról?

Nem. Mert egy gyáva nyúl vagyok.

– Még nem. Mostanában sokat dolgozik. Ja, és figyelmeztetnem kell téged valami miatt, de ígérd meg, hogy nem fogsz kiakadni. – Némi habozás után folytatom: – Tényleg ne akadj ki. Ígérd meg – győzködöm halk hangon. Nem akarom, hogy Tessa vagy Nora meghallja, hogy róluk pletykálkodom Hardinnak.

– Mi van? Miről van szó? – kérdezi Hardin, és érzem a hangján, hogy a lehető legrosszabbat feltételezi.

– Ígérd meg! – figyelmeztetem.

Hardin türelmetlenül felhorkant.

– Jó, rendben. Megígérem.

– Emlékszel arra a pincér csávóra a tónál, ahol egy hétvégét töltöttünk? Amikor Tessával egész idő alatt marakodtatok.

– Nem egész idő alatt marakodtunk – védekezik Hardin, de nem túl hevesen. – Mi van vele?

– Itt van?

– A lakásodban? – Hardin felemeli a hangját, és kezdem azt hinni, hogy nem volt jó ötlet ezt most közölni vele.

– Nem. New Yorkban. Együtt dolgoznak Tessával.

Hardin felsóhajt. Magam elé tudom képzelni az arcát.

– És… Tudod… Járnak, vagy valami ilyesmi?

Megrázom a fejem, pedig Hardin nem láthat.

– Nem, nincs szó semmi olyanról. Csak azért mondtam el, hogy ne csinálj majd balhét. Tudod… Mutasd meg Tessának, hogy már érettebb vagy, meg ilyenek.

Na meg azért, mert nem akarom, hogy a lakásom porig égjen egy újabb Hessa világháborúban. Bár ha leégne, akkor nem fordulna elő ez a… dolog Norával, valahányszor ketten maradunk a konyhámban…

– Érettebb vagyok? Nagyon is érett vagyok. Köcsög!

– Igen, a választékos szókincsed is ezt mutatja, köcsög – jegyzem meg némi gúnnyal a hangomban.

– Ide figyelj, ember. Büszke vagyok rád, hogy káromkodsz, és félig megdugtad Naomit vagy Sarah-t, vagy akármire is változtatja a nevét a jövő héten, de most egy fontos hívást várok.

Felnevetek a vicces megfogalmazásán.

– Kösz a segítséget.

Hardin egy pillanatig hallgat, majd újra megszólal.

– Ha tényleg beszélni akarsz róla, akkor később visszahívhatlak.

A hangja olyan szokatlan együttérzésről árulkodik, hogy meglepetésemben felülök az ágyon.

– Nem szükséges, köszi. Ki kell mennem a szobámból, és szembenézni a következményekkel.

– Remélem, megköveznek.

– Fogd be!

A vonal elnémul.

NEGYEDIK FEJEZET

Mire elhagyom a szobámat, Tessa már visszament dolgozni. Nora a heverőn ül, és a párnákon pihenteti a lábát. A hátát a bőrheverő karfájának támasztja, és a távirányítót tartja a kezében.

– Tessa máris elment? – kérdezem, és úgy teszek, mintha nem vártam volna meg, amíg becsukódik a bejárati ajtó, mielőtt kijövök a szobámból.

Nora bólint. Megnyomja a nyilat a távirányítón, és végiggörgeti a csatornákat. Nem néz rám. Észrevettem, hogy ő is nadrágot váltott. Hozott magával ruhát, mert tudta, hogy összepiszkítom azt, ami rajta van? Remélem.

A gondolattól gyorsabban kezd verni a szívem, és megpróbálok nem gondolni arra, amin Tessa majdnem rajtakapott minket.

– Szerinted tudja? – Úgy terveztem, hogy egy kicsit tapintatosabban hozom fel a témát, de a szám megint másképpen határozott.

Nora tovább nyomogatja a távirányítót, de felém pillant.

– Remélem, nem. – Elhallgat, és nagy levegőt vesz. – Nézd, Landon… – Nora hangja olyan, mintha búcsút akarna mondani, pedig még szinte nem is üdvözölt.

– Várj! – Beléfojtom a szót, mielőtt végképp úgy dönt, hogy nem ad nekem esélyt. – Tudom, mit akarsz mondani. Elárulja a hangod, meg az, hogy nem nézel rám.

Nora a szemembe néz. Beljebb lépek a nappaliba, és a heverő mellett lévő fotelba ülök. Nora felemelkedik, és maga alá húzza a lábát. Megragad egy párnát, amit Ken anyja ajándékozott nekem tavaly ősszel, és az ölébe teszi.

– Landon… – szólal meg halk hangon. Nagyon tetszik, ahogy szinte sóhajtva ejti ki a nevemet. – Én nem…

– Ne folytasd! – Udvariatlan vagyok, hogy megint a szavába vágok, de tudom, mit fog mondani, és szeretném megváltoztatni a véleményét. – Most jön az, amikor figyelmeztetsz, hogy nem vagy jó nekem, meg ilyenek. De ne ma. Ma beszéljünk arról, hogy miért gondolod ezt, és találjuk ki, merre menjünk tovább.

Fel vagyok dobva, amikor befejezem. Jó érzés, hogy a gondolataimból szavak lettek, és azt hiszem, most növesztettem néhány plusz szőrszálat a mellkasomon.

Nora merőn, de szelíden néz engem.

– Nincs tovább. Megmondtam, hogy nem járhatunk… Sosem lehetnénk igazából együtt. Nem akarok egy újabb kapcsolatot.

Meglep ez a bátor egyenesség. Amikor a regényekben vagy a filmekben ilyen beszélgetésre kerül sor, az elutasító fél általában elfordítja a tekintetét, vagy a körmét piszkálja, vagy valami ilyesmi.

De Nora nem. A bátor Nora egyenesen rám néz, és ettől egy kicsit ideges leszek. A feldobottság érzése elmúlik, a mellkasszőreim összezsugorodtak és eltűntek, és kiszárad a szám.

Nora egy újabb kapcsolatról beszélt. Milyen volt a legutóbbi kapcsolata? 99,9 százalékig meg vagyok győződve arról, hogy ezt nem fogja részletezni nekem, de azért rákérdezek.

– Mikor volt a legutolsó kapcsolatod?

Nora összehúzza a szemét, de nem fordítja el a tekintetét.

– Ez bonyolult.

– Minden az.

Nora elmosolyodik.

– Mesélj róla – unszolom. – Meg akarlak ismerni. Engedd meg nekem.

– Nem akarom, hogy megismerj.

Érzem a hangján a megváltoztathatatlan elhatározást. Komolyan gondolja, és ez fáj. Érzem, hogy az arcom elkomorodik.

– Miért nem?

Nora most a melle elé teszi a párnát, és szorosan markolja a csücskét. Emlékszem, amikor a nagyi, Ken anyja, odaadta nekem ezt a párnát. Elmesélte, hogy Hardinnak is vett egyet. De amikor Ken másnap kivitte a szemetet, a kukában találta a kék-sárga párnát. Én megtartottam az enyémet, és tudom, hogy ha Ken egy nap majd újra odaadja Hardinnak az övét, már készen fog állni arra, hogy megtartsa.

Amikor Nora nem válaszol, felgerjed bennem a harag.

– Miért? Áruld el, miért nem akarod, hogy megismerjelek téged. Kedvelsz engem, Nora. Talán nem vagyok olyan kifinomult, mint a többi pasi, de ezt még én is látom. Miért nem hagyod, hogy megismerjelek?

– Mert akkor nem fogsz már kedvelni. Ha tovább kutakodsz, olyasmit fogsz találni, ami nem tetszik majd.

Nora feláll, és a heverőre dobja a párnát, de az a padlóra esik. Egyikünk sem hajol le, hogy felvegye.

– Elejétől fogva mondtam neked, hogy ez nem vezet sehova.

A fotelban maradok. Ha felállok, Nora pofon vág, vagy megcsókol. Mindkettőt szívesen venném, mert legalább valami kapcsolatot jelentene, de most az egyszer inkább komolyan kéne beszélnünk egymással.

Nora szemébe nézek.

– Ezt mondod. De aztán csókolózunk, és… tudod. Ha most elárulnád, miért akarsz távol tartani magadtól, akkor együtt megoldhatnánk a helyzetet.

Nora nem reagál, csak néz rám, és ettől felbátorodom.

– Ezt nem értem az emberekben. Nem tudom felfogni, miért nem képesek kimondani, amit éreznek, és miért nem beszélik meg a dolgokat. Semmi sem lehet olyan rossz. Nem vagyok egy szemétláda, aki úgy tesz, mintha törődne veled, aztán eltűnik. – Felállok, mert közelebb akarok lenni hozzá.

Nora hátralép.

– Nora, nem akarok mást, csak azt, hogy közel kerüljek hozzád. Higgy nekem! Vagy legalább próbálj meg hinni nekem.

– Fogalmad sincs, miről beszélsz. Semmit sem tudsz rólam. Két hete még alig vetted észre, hogy létezem. – Nora ökölbe szorítja a kezét, és két lépést tesz felém.

– Alig vettem észre, hogy létezel? – kérdezek vissza felháborodottan. Micsoda képtelen állítás.

Nora ingerülten felhorkant.

– Annyira odavoltál Dakotáért, hogy semmi más nem számított neked. Nem is tudom, miért beszélünk most erről. Barátok vagyunk. Semmi több.

– De…

– Nincs semmi de! – sziszegi Nora. – Elegem van abból, hogy meg akarják mondani, mit kéne csinálnom, mit kéne tennem, vagy éreznem. Ha azt mondom, hogy barátok vagyunk, akkor barátok vagyunk, és kész. Ha azt mondom, hogy többet nem akarlak látni, akkor többé nem foglak látni. Képes vagyok saját döntéseket hozni, és hiába tartod magad valami terapeutának, ez nem jelenti azt, hogy beszélnem kell veled. Nem mindenki ül le, és önti ki a szívét egy idegennek.

– Én nem vagyok idegen. Próbálhatod meggyőzni magad, hogy az vagyok, de te is tudod, hogy ez nem igaz. – Megpróbálok áttörni a falon, amit nagy igyekezettel épít kettőnk közé. Nem vagyok terapeuta. Csak nem okoz gondot kimondani, mit érzek.

– Tényleg? – Nora már majdnem kiabál.

– Igen, tényleg! – Próbálok én is ingerülten válaszolni, de nem sok sikerrel. A haragom elpárolgott, amikor látom, milyen sebezhetővé teszi őt a saját haragja. Valami olyasmi játszódik le benne, amit nem értek.

– Hányszor találkoztunk, mielőtt ideköltöztél? – szegezi nekem a kérdést Nora.

Ez most hogy jön ide?

Mielőtt bármit mondhatnék, Nora folytatja.

– Gondolkodj, mielőtt válaszolsz!

Egyszer vagy kétszer találkoztunk. Ken ismeri az apját.

– Ott voltál az anyámék házában. Egyszer együtt vacsoráztunk. – Úgy érzem, ezzel sikerült bebizonyítanom, hogy téved.

Nora felnevet, de a hangjában nincs vidámság.

– Látod? – Legyezni kezd a kezével, mintha el akarna lökni magától.

Nem tudom levenni róla a szemem, pedig szívesen elfordulnék.

– Nyolcszor! – vágja a fejemhez Nora, megtörve a csendet. – Nyolcszor találkoztunk. Nem lep meg, hogy nem emlékszel rá.

– Az nem lehet. Arra emlékeznék.

– Tényleg? Emlékszel, amikor Hardinról beszéltünk, és arról, hogy nem ismerem őt? Állandóan abban reménykedtem, hogy emlékszel rám. Ott voltam, amikor a falhoz vágott téged a szüleid házában. Amikor felemelte az öklét, de nem tudott megütni téged, mert szeret. Emlékszem, hogy néhány nappal előtte a konyhaasztalotoknál ültem, és arról beszéltél, hogy szeretnéd, ha Tessa bejutna a New York-i Egyetemre. Emlékszem a kék ingedre, és a sárga foltokra a barna szemedben. Emlékszem, hogy édes szirup illatod volt, és elpirultál, amikor az anyád megnyalta az ujját, és letörölte az arcodat. Minden részletre emlékszem. Tudod, miért?

Képtelen vagyok megszólalni.

– Kérdezd meg, hogy miért! – förmed rám Nora.

– Miért? – nyögöm ki, és a szó szánalmas nyikorgásnak tűnik egy idióta szájából.

– Mert én odafigyeltem. Mindig mindenre figyeltem, ami veled kapcsolatos. A kedves, szexi, kicsit bohókás fiú, aki egy olyan lányt szeret, aki ezt nem viszonozza. Megfigyeltem, hogy lehunyod a szemed, ha jó kávét iszol. Szerettem az anyáddal főzni, és közben hallgatni, ahogy a mostohaapáddal valami ostoba meccsen lelkendeztek a tévében. Azt hittem… – Nora elhallgat, és körülnéz a szobában, majd megint rám szegezi a tekintetét. – Szóval egy kicsit azt hittem, hogy talán te is figyelsz rám. De nem. Csak arra voltam jó, hogy egy kicsit eltereljem a figyelmedet Dakotáról. Aki egyébként egy rohadt kis ribanc.

– Nem ribanc – szalad ki az ostoba számon.

Nora tágra nyitja a szemét.

– Ennyi mindent… – Nora lassan lehunyja a szemét, majd ugyanolyan lassan kinyitja. – Ennyi mindent mondtam neked, te pedig csak Dakotát véded? Nem is ismered, csak azt hiszed. Amióta ideköltözött, minden pasinak szétteszi a lábát, aki rámosolyog. De te annyira odavagy érte, hogy meg sem látod, milyen rémes ember.

Nora szavai fejbe kólintanak, és egy pillanatra megáll a szívem. Túl sok gondolat cikázik át az agyamon, és képtelen vagyok felfogni bármit is, ami az elmúlt öt percben elhangzott köztünk.

– Dakota… Ő nem tenne ilyet – motyogom.

Nora felsóhajt, és dühös szánakozással megcsóválja a fejét. Aztán az ajtóhoz megy, és felveszi az edzőcipőjét. Nem szólal meg, én pedig nem találom a szavakat, amelyeket mondhatnék neki.

A nappali közepén állok, és nézem, ahogy kisétál a lakásból. Ha ez egy film lenne, utána rohannék, és magyarázkodni kezdenék. Bátor lennék, és eszembe jutnának azok a szavak, amelyekkel enyhíthetem a fájdalmát és a haragját.

De az élet nem film, és én nem vagyok bátor.

ÖTÖDIK FEJEZET

Öt nap telt el, és Noráról nem hallottam semmit. Öt nap, de még sosem gondoltam rá ilyen sokszor. Meg arra, amit Dakotáról mondott. Nem lehet igaz, mégis állandóan újra és újra hallom a szavait. Miért mondana ilyet Nora? Ráadásul ennyi haraggal és gyűlölettel?

Tessa megemlítette, hogy tegnap este együtt dolgozott Norával, aki nagyon szórakozottnak tűnt, mintha valami más járna a fejében, és alig szólalt meg. Tessa nem tudta ennek az okát, de furcsának találta.

Vajon rám gondolt?

Aligha.

Rájövök, hogy tényleg alig ismerem Norát. Talán igaza van, és ha megismerném, nem kedvelném. Túl gyorsan változott agresszívvá. Még az is megfordul a fejemben, hogy Sophiának fogom nevezni. Sophiát nem ismerem, legalábbis nem úgy, ahogy Norát kezdtem megismerni. És ha a kettőt elválasztom egymástól, akkor könnyebb lesz az életem. Talán ideje beismernem magamnak, hogy nem ismerem ezt a lányt, és vissza kell térnem a Sophiához.

Mégis nagyon rosszulesik, hogy úgy érzi, nem figyeltem rá, és nem vettem észre Dakota miatt. Nem erről volt szó. Nem szándékosan tettem. Már szerelmes voltam Dakotába, amikor Norával találkoztam. Nem tudtam, hogy figyelnem kéne rá.

Fogalmam sem volt arról, hogy ő figyel engem. Én Sophiaként, a nálam idősebb gyönyörű séfként gondoltam rá, aki sosem adna nekem esélyt. De itt, ebben a városban Nora lett belőle, aki Tessa szép és titokzatos barátnője. Aki azokat a sértő szavakat mondta Dakotáról, és sikerült elérnie, hogy teljesen belehabarodjak.

A belehabarodás talán túlzás, de az biztos, hogy nagyon érdekel, és nagyon vonzónak találom. Cserébe ő faképnél hagyott, és gyakorlatilag rám parancsolt, hogy hagyjam békén. És egyben azt is közölte velem, hogy Dakota megcsalt, méghozzá nem is egyszer.

A fejem még most is megfájdul, ha erre gondolok. Még nem döntöttem el, hogy meg akarom-e kérdezni Dakotát az igazságról. Az egyik pillanatban úgy okoskodok, hogy Nora csak dühös volt, és a pillanat hevében olyasmit akart a fejemhez vágni, amivel a legnagyobb fájdalmat okozhatja nekem. A másik pillanatban viszont nehéz nem hinni Norának. Lehet, hogy csak ki akart ábrándítani, mégis igaznak érzem azt, amit mondott.

Meglepődök, amikor Tessa megszólal mögöttem.

– Tényleg kimostál már két adag szennyest?

A padlóra teszem az összehajtogatott törülközőket, és Tessa felé fordulok. Az előszobában áll, és lime-színű nyakkendője világosabb, mint valaha.

– Igen. Ideje többet segítenem a házban. Mármint a lakásban.

Kinyitom a szekrényt, és Tessa a falnak támaszkodva figyeli a tevékenységemet. Ma kifestette magát. Feketével kihúzta a szemét, és szájfényt tett az ajkára. Már régóta nem viselt sminket. Anélkül is gyönyörű, de ma mintha nem tűnne olyan szomorúnak, mint az elmúlt hónapokban.

Hardin gépe bármelyik percben leszállhat. Megfordul a fejemben, hogy a kettőnek köze van egymáshoz. Azt hittem, Tessa idegesebb lesz, amikor elmondtam neki, és még a szokásosnál is zombiszerűbb lesz, de tévedtem. Vidámabbnak tűnik, és még a léptei is gyorsabbak.

– Eleget segítesz. Tudod, hogy szeretek takarítani.

– Persze – motyogom szórakozottan.

Ezt a kis előszobai szekrényt semmire sem lehet használni. A három polc túlságosan kicsi, és a lenti részt elfoglalja a porszívó meg a partvis. Betuszkolom a törülközőket, és reménykedem, hogy nem esnek ki, mielőtt becsukom az ajtót. De kiesnek, mire lehajolok, és felveszem őket.

– Furcsa, hogy ideges vagyok? – kérdezi Tessa halk hangon. – Nem kéne idegesnek lennem, ugye?

Megrázom a fejem.

– Egyáltalán nem furcsa. Én is ideges vagyok.

Felnevetek, pedig nem vicceltem. Visszateszem a törülközőket a szekrénybe, ügyelve arra, hogy most összehajtogatva maradjanak.

– Biztosan jól vagy? Sophia azt mondta, hogy lakhatsz nála a hétvégén, ha ez zavar. – A Sophia furcsán hangzik a számból, de ha így nevezem, akkor nem fáj kiejteni a nevét.

Tessa bólint.

– Minden rendben, tényleg. Úgyis dolgoznom kell majdnem az egész hétvégén.

Fogalmam sincs, hogyan fog alakulni az előttünk álló néhány nap. Vagy megkönnyebbülést hoz, és Tessa meg Hardin kéz a kézben elindulnak a békülés útján, vagy az egyikük felgyújtja a lakást. Hardin szokott épületeket felgyújtani, de az egy másik történet volt. Ráadásul Tessa már eltanult tőle néhány trükköt, úgyhogy őt sem zárnám ki a gyújtogatók köréből.

– Taxival jön a Newarkról, és egy órán belül itt lesz, ha jó a forgalom. – Becsukom a szekrényajtót, és Tessára nézek. Érzem, hogy hatalmába kerít a rettegés.

Talán mégsem volt jó ötlet elvárni tőle, hogy elfogadja Hardin ittlétét. Meg kellett volna kérnem a mostohatesómat, hogy aludjon egy szállodában. Rengeteg hotel van a városban. Tessa a legjobb barátom, és Hardin másképpen is meg tudta volna oldani a szállását. De az is igaz, hogy a pokol lángjai sem tudják őt távol tartani Tessától, úgyhogy miért kéne nekem megpróbálni?

Megdörzsölöm a borostát az államon.

– Úgy érzem, hogy ez nem fog jól alakulni. Nem kellett volna beleegyeznem.