Michael Ende

MOMO,

avagy furcsa történet

az időtolvajokról s a gyermekről,

aki visszahozta az embereknek

az ellopott időt

MESEREGÉNY

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Michael Ende: Momo

© 1973, 2005 by Thienemann Verlag

(Thienemann Verlag Gmbh), Stuttgart/Wien

Cover design: Formlabor/Kerstin Schürmann

A szerző rajzaival

Fordította

Kalász Márton

Tizennyolcadik, felújított kiadás

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © © Kalász Márton jogutóda

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963--603-700-0 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2024

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Sugarad mindent fénybe von.

Honnan jön, nem tudom.

Olyan közelről s olyan messziről.

Neved nem ismerem.

Bárhonnan sütsz az ég felől:

ragyogj, kis csillag, fényesen!

(RÉGI ÍR GYERMEKDAL NYOMÁN)

ELSŐ RÉSZ
Momo és barátai

ELSŐ FEJEZET
A nagy város meg a kicsi lány

Régi, régi időkben, amikor az emberek még egészen más nyelveken beszéltek, a melegebb országokban már voltak nagy és pompás városok. Emelkedtek ott császárok és királyok palotái, voltak széles utak, szűk utcák, girbegurba kis közök, álltak ott fényes templomok, arany meg márvány istenszobrok bennük, zsibongtak tarka piacok, ahol a világ minden tájáról érkezett árut kínáltak, s szép tágas terek, ahol az emberek összeverődtek, hogy minden újságot megtárgyaljanak, szónoklatokat mondjanak vagy hallgassanak. S voltak ott mindenekelőtt nagy színházak.

Ezek a színházak olyanok voltak, amilyen még ma is a cirkusz, épp csak kőtömbökből voltak összerakva. A nézőknek szánt ülések, akárcsak egy hatalmas tölcsérben, lépcsőszerűen helyezkedtek el. Föntről nézve ezeknek az építményeknek egyike kör alakú volt, másika ovális, megint másika tágas félkör alakú. Úgy hívták őket, hogy amfiteátrum.

Voltak köztük akkorák, akár egy futballstadion, s voltak kisebbek, olyanok, ahova csak néhány száz néző fért be. Voltak előkelőek, oszlopokkal s szobrokkal díszítettek, és voltak egyszerűek s dísztelenek. Tetejük nem volt ezeknek az amfiteátrumoknak, minden a szabad ég alatt játszódott. Az előkelő színházakban épp ezért aranyhímzésű szőnyegeket feszítettek az ülések fölé, hogy a közönséget az izzó napfénytől s a futó esőktől megvédjék. Az egyszerűbb színházakban e szolgálatot a gyékény- meg szalmaszőnyegek tették meg. Egyszóval: minden színház olyan volt, amilyet az emberek megengedhettek maguknak. Színházat azonban mindenki akart, hiszen szenvedélyes hallgatók és nézők voltak mindannyian.

S amíg a megható vagy akár komikus eseményekre figyeltek, amiket a színpadon előadtak nekik, úgy érezték, mintha e csupán eljátszott élet titokzatos módon valóságosabb volna, mint az övék, a mindennapi. S szerettek erre a másik valóságra odafigyelni.

Évezredek múltak el azóta. Az akkori nagy városok szertehulltak, a templomok s a paloták romba dőltek. Eső, szél, hőség és fagy megkoptatta a köveket, üreget vájt beléjük, s a nagy színházaknak is csupán romjai állnak. A málló falakban ma csupán a kabócák mondják egyhangú éneküket, mintha csak a föld álmában szuszogna.

De néhány e régi, nagy városok közül megmaradt nagy városnak mind a mai napig. Az élet persze más lett bennük. Az emberek autón, villamoson járnak, telefonjuk, villanyvilágításuk van. De az új épületek közt itt meg ott még áll egy-egy oszlop, kapu, faldarab vagy akár egy amfiteátrum ama régi időkből.

Momo története ilyen városban esett meg.

Kint e nagy város déli szegélyén, ahol a földek kezdődnek, s a viskók meg házak egyre szegényesebbek, egy píneaerdőcskébe rejtve kis amfiteátrum romja hever. Azokban a régi időkben se volt az előkelőek közül való, már akkor is amolyan szegény emberek színháza volt. Napjainkban, vagyis abban az időben, amikor Momo története kezdődik, a romról már mindenki megfeledkezett. Csak néhány régészprofesszor tudott róla, de nem törődtek különösebben vele, hisz már nem volt mit kiásni rajta. Látványosság se volt, hogy így a nagy város más romjaival vetekedhetett volna. Turisták is csak elvétve tévedtek ide, mászkáltak a fű benőtte üléseken, hangoskodtak, fényképeztek, s odébbálltak. Majd visszatért a csönd a csupa kő kör alakba, s a kabócák vég nélküli énekük következő strófájára hangoltak, ami semmiben sem különbözött az előzőektől.

Valójában csak a közvetlen környéken élő emberek ismerték a különös, kerek építményt. Itt legeltették kecskéiket, a gyerekek futballoztak a kör alakú téren, s olykor este szerelmespárok találkoztak.

Egy nap azonban híre ment az emberek közt, hogy a romokban újabban valaki lakik. Egy gyermek, kislány valószínűleg. Olyan pontosan mindazonáltal nem lehet megmondani, mivel kicsit furcsán öltözik. Momo, vagy valami hasonló a neve.

Momo külső megjelenésre valóban kicsit különös volt, s olyan emberekre, akiknek fontos a tisztaság s a rend, alighanem riasztóan hatott. Kicsi volt, s eléggé sovány, úgyhogy a legjobb akarattal se lehetett megmondani, nyolcesztendős-e épp, vagy már tizenkettő. Vad, koromfekete hajfürtjei voltak, borzasak, mintha soha fésűt vagy ollót nem láttak volna. Nagyon nagy, gyönyörű, s ugyancsak koromfekete szeme volt, lába szintén koromfekete, hisz csak mezítláb járt. Csak télen viselt néha cipőt, akkor is két felemást, ami sehogy se illett össze, s túlságosan nagy is volt. Ez úgy adódott, hogy Momónak semmije se volt, csak az, amit talált valahol, vagy ajándékba kapott valakitől. Szoknyája mindenféle tarka rongyból volt összevarrva, s a bokájáig ért. Hozzá ócska, túlságosan bő férfikabátot viselt, ujját a csuklójánál föltűrte. Levágni Momo nem akarta, hiszen előrelátó volt, s arra gondolt, hogy majd még nőni fog. S ki tudja, szert tehet-e újból ilyen szép és sokzsebű, hasznos kabátra.

A színházrom fű benőtte színpada alatt akadt néhány félig beomlott kamra, ezekbe a külső fal egy lyukán át lehetett bejutni. Itt rendezkedett be Momo. Egy nap déltájt néhány férfi meg asszony jött oda a környékről, s megpróbálták Momót kifaggatni. Momo szemben állt velük, ijedten nézett rájuk, félt, hogy elkergetik innen. De hamar észrevette, hogy barátságos emberek. Szegények voltak ők is, s ismerték az életet.

– Szóval tetszik itt neked – mondta az egyik férfi.

– Igen – válaszolt Momo.

– S itt is akarsz maradni?

– Igen, itt.

– De nem várnak téged sehol?

– Nem.

– Úgy gondolom: nem kellene neked hazamenned?

– Én itt vagyok itthon – bizonygatta szaporán Momo.

– Honnan jössz, gyermekem?

Momo a kezével bizonytalan mozdulatot tett, mintha a távolba mutatna.

– Kik a szüleid? – kérdezte tőle a férfi.

A gyermek tanácstalanul nézett rá is, s a többi emberre is, aztán csöppet megvonta a vállát. Az emberek egymásra pillantottak és sóhajtottak.

– Ne félj – mondta a férfi –, nem akarunk elűzni innen. Segíteni akarunk.

Momo némán bólintott, de még nem hitte el egészen.

– Azt mondod, Momo a neved, ugye?

– Igen.

– Szép név, de én még ilyet nem hallottam. Ki adta neked ezt a nevet?

– Én – mondta Momo.

– Magad nevezted el magadat?

– Igen.

– Mikor születtél?

Momo töprengett, s végül azt mondta:

– Ameddig én visszaemlékszem, mindig itt voltam.

– Nincsen nénikéd, bácsikád, nagymamád, egyáltalán családod, akikhez elmehetnél?

Momo ránézett a férfira, s hallgatott egy darabig. Aztán azt dünnyögte:

– Én itt vagyok itthon.

– Persze – mondta a férfi –, de hisz te gyerek vagy. Egyáltalán hány éves lehetsz?

– Száz – mondta Momo tétovázva.

Az emberek nevettek, azt hitték, tréfál.

– No, komolyan, hány éves vagy?

– Százkettő – felelt Momo, kicsit még bizonytalanabbul.

Eltelt egy kis idő, mire az emberek észrevették, hogy a gyermek csak néhány számnevet tud, amiket hallott valahol, elképzelni róluk azonban semmit se tudott, hiszen nem tanította meg számolni senki.

– Ide hallgass – mondta a férfi, a többiekkel való tanácskozás után –, mit szólnál, ha elmondanánk a rendőrségnek, hogy itt vagy? Ők egy otthonba vinnének, ott lenne mit enned, lenne ágyad, megtanulnál számolni, olvasni meg írni, s még sok minden mást. Mi a véleményed, hm?

Momo ijedten nézett rá.

– Ne – mormogta –, oda nem akarok. Ott már voltam egyszer. Más gyerekek is voltak ott. Rács volt az ablakokon. Mindennap megvertek bennünket, de nagyon igazságtalanul. Én akkor éjszaka átmásztam a falon, és megszöktem. Oda nem akarok visszamenni.

– Ezt megértem – mondta egy idős ember, és bólintott. A többi ember is megértette, és bólintott.

– No, jó – mondta egy asszony –, de hát te még olyan kicsi vagy. Valakinek gondoskodnia kell rólad.

– Én gondoskodom – mondta Momo megkönnyebbülten.

– Csak hát sikerül-e? – kérdezte az asszony.

Momo egy darabig hallgatott, majd halkan azt mondta:

– Nekem nem kell sok.

Az emberek megint egymásra pillantottak, sóhajtottak és bólintottak.

– Tudod mit, Momo – vette át ismét a szót a férfi, aki legelőször beszélt –, úgy gondoljuk, talán meghúzódhatnál valamelyikünknél. Igaz, nekünk is mindannyiunknak kevés a helyünk, legtöbbünknek csomó gyereke van, akik enni akarnak, de úgy gondoljuk, ahol ennyi van, még egy elfér. Mi a véleményed, hm?

– Köszönöm – mondta Momo, s most első ízben elmosolyodott –, nagyon köszönöm! De nem egyeznétek inkább bele, hogy itt lakjak?

Az emberek soká tanakodtak, s végtére beleegyeztek. Hiszen a gyermek itt éppen úgy ellakhatik, gondolták, s majd mindnyájan együtt gondját viselik, amúgy is egyszerűbb együtt, mint egynek külön.

Mindjárt hozzá is fogtak, a félig beomlott kőkamrát, amiben Momo lakott, kitakarították, rendet tettek, amennyire lehetett. Volt köztük egy kőműves, az kőből még kis tűzhelyet is rakott. Rozsdás kályhacsövet is szereztek valahonnan. Egy idős asztalos néhány ládadeszkából asztalt meg két széket eszkábált. S végül az asszonyok kiszolgált, cikornyás vaságyat, alig szakadozott matracot s két takarót hoztak. A színpad alatti kőlyukból lakályos kis szobácska lett. A kőművesnek művészi képessége is volt, végül szép, virágos képet festett a falra. Még a keretet meg a szöget is hozzáfestette, amin a kép lógott.

Aztán jöttek az emberek gyermekei, elhozták, ami fölös élelmük volt, ki egy darabka sajtot, ki egy cipócska kenyeret, valaki gyümölcsöt, és így tovább. S mivel nagyon sok gyermek volt, ezen az estén annyi összegyűlt, hogy valóságos kis ünnepet ülhettek mindnyájan az amfiteátrumban a kis Momo beköltözésének tiszteletére. Olyan vidámságos ünnep volt, amilyennel csak szegény emberek tudják megbecsülni egymást.

Így kezdődött a kis Momo s a környéken lakó emberek barátsága.

MÁSODIK FEJEZET
Különös képesség s egészen közönséges veszekedés

Mostantól jól ment a sora Momónak, neki mindenképp úgy tetszett. Mindig akadt mit ennie, egyszer bővebben, másszor szűkösebben, ahogyan épp adódott, meg amit az emberek nélkülözni tudtak. Fedél volt a feje fölött, ágya volt, s ha hideg idő járta, begyújthatott. S ami a legfontosabb: sok jó barátja volt.

Azt gondolhatnók, hogy Momo egyszeriben meglelte élete nagy szerencséjét, hogy ilyen barátságos emberekre akadt – Momo maga mindenképp így gondolta. Csakhogy az emberek is hamar észrevették, hogy nekik sem kisebb a szerencséjük. Szükségük volt Momóra, s ámultak, hogyan voltak meg eddig nélküle. S minél tovább élt velük a kislány, annál nélkülözhetetlenebb lett nekik, annyira nélkülözhetetlen, hogy félni kezdtek, egy szép nap majd itt találja hagyni őket.

Így esett, hogy Momónak rengeteg látogatója volt. Valaki szinte mindig üldögélt nála, s élénken magyarázott neki. S akinek szüksége volt rá, de nem tudott elmenni hozzá, elküldött érte, hogy jöjjön el. S aki még nem vette észre, hogy szüksége van rá, annak azt mondták a többiek: „Eredj csak Momóhoz!”

Ez a mondat idővel bevett szokássá vált a környező emberek közt. Mint ahogy azt mondjuk: „Minden jót!” Vagy: „Jó étvágyat!” Vagy: „Tudja a jó ég!” Éppen úgy mondogatták mindenféle alkalommal: „Eredj csak Momóhoz!”

De hát miért? Netalán olyan hihetetlenül okos volt Momo, hogy mindenkit elláthatott volna jó tanáccsal? Mindig meglelte a megfelelő szót, ha valaki vigaszra szorult? Tudott bölcsen és igazságosan ítélkezni?

Dehogyis, ilyesmit Momo éppúgy nem tudott, akár a többi gyermek. Olyasmit tudott netalán Momo, ami az embereket jókedvre derítette? Tudott, mondjuk, szépen énekelni? Vagy valamilyen hangszeren játszani? Vagy – mivel mégiscsak amolyan cirkuszfélében lakott – tudott netalán táncolni vagy akrobatikus számokat bemutatni?

Nem, nem, ilyesmit se tudott.

Netán varázsolni tudott? Ismert valami titokzatos bűvigét, amivel minden gondot s bánatot elűzhetett? Tudott tenyérből olvasni vagy másképpen megjósolni a jövőt?

Dehogy, dehogy, semmi ilyesmi.

A kis Momo egyet tudott, ahogyan rajta kívül senki: hallgatni másokat. Nincs ebben semmi különös, mondhatja netán némelyik olvasó; hallgatni akárki tud.

Csakhogy ez tévedés. Valóban hallgatni a másikat csak igen kevés ember tud. S ahogyan Momo értett ehhez, annak a világon párja nem volt.

Momo úgy tudott hallgatni, hogy ostoba embereknek egyszeriben okos gondolatuk támadt. Nem mintha bármit szólt vagy kérdezett volna, ami a másikból előcsalogatta az okos választ, dehogy, ő csupán ült és hallgatott, teljes figyelemmel és odaadással. Közben nagy, sötét szeme a másikon függött, s az úgy érezte, hirtelen gondolatai támadnak, amelyről soha sejtelme nem volt, hogy benne rejtőznek.

Úgy tudott figyelni, hogy tanácstalan, határozatlan emberek egyszeriben pontosan tudták, mit akarnak. A félénkek hirtelen szabadnak s bátornak érezték magukat. A boldogtalanok és szorongók bizakodók és boldogok lettek. S ha valaki úgy hitte, élete célt tévesztett, s nincsen értelme, ő maga csupán egy a milliók közül, valaki, akin semmi se múlik, s egy szempillantás alatt pótolható, akár egy lyukas cserép, s elment, és mindezt elmondta Momónak, már azalatt, amíg beszélt, titokzatos módon megvilágosodott előtte, mekkora tévedésben volt; hogy úgy, ahogyan van, csak egyes-egyetlen az emberek közt, s éppen ezért a maga módján különösen fontos a világnak.

Így tudott Momo figyelni!

Egy nap két férfi jött az amfiteátrumba, halálosan összevesztek, s többé nem akartak beszélni egymással, habár szomszédok voltak. A többi ember azt tanácsolta nekik, eredjenek el Momóhoz, mert mégiscsak lehetetlen, hogy szomszédok egymással haragban éljenek. A két férfi eleinte nem akart, végül kényszeredetten engedtek.

Most tehát itt ültek az amfiteátrumban, némán, ellenségesen, egyik az innenső oldalán a kőülés sornak, a másik a túlfelőlin, s komoran maguk elé meredtek.

Az egyik a kőműves volt, aki a kályhát építette s a virágos képet festette Momo „lakószobájába”. A neve Nicola volt, erős ember hírében állt, s fekete, jól pödrött bajuszt viselt. A másikat Ninónak hívták. Ő sovány volt, s valahogy mindig fáradtnak tetszett. Nino egy kis vendéglőt bérelt a város szélén, inkább csak néhány öregember üldögélt nála, egész este legföljebb egy pohár bort ittak meg, s az emlékeiken kérődztek. Nino és jól megtermett felesége szintén Momo barátai voltak, s nemegyszer jóféle ennivalót hoztak neki.

Momo észrevette, hogy a két ember haragszik egymásra, s hirtelen nem tudta, melyikhez lépjen oda először, hogy egyiket se bántsa meg. Végül azonos távolságra a kettőtől leült a kőszínpad peremére, s hol az egyikre nézett, hol a másikra. Egyszerűen várta, hogy mi lesz. Vannak dolgok, amikhez idő kell – s Momo semminek se volt olyan bővében, mint az időnek.

A két ember soká elült így, aztán Nicola egyszer csak fölállt, és azt mondta:

– No, én elmegyek. Én kinyilvánítottam a jó szándékomat azzal, hogy idejöttem. De láthatod, Momo, ez itt makacs, mint az öszvér. Minek várakozzak tovább?

S megfordult, hogy valóban elmenjen.

– Persze, eredj csak, tűnj el! – kiáltott utána Nino. – Ide se kellett volna jönnöd. Csak nem békélek meg egy gonosztevővel!

Nicola megfordult. Arca a haragtól bíborvörös volt.

– Ki a gonosztevő? – kérdezte fenyegetően, s újra visszajött. – Mondd még egyszer!

– Ahányszor csak kívánod! – kiáltott Nino. – Azt hiszed, mert olyan erős és durva vagy, senki se meri a szemedbe mondani az igazságot? Én, én a szemedbe mondom, és mindenkinek, aki csak hallani akarja! Igenis, rajta, gyere csak és ölj meg, ahogyan egyszer már szándékodban volt!

– Bár megtettem volna! – üvöltött Nicola, s kezét ökölbe szorította. – Láthatod, Momo, hogyan hazudik és rágalmazza az embert! Én épp csak galléron ragadtam, s belelöktem a mosogatóvíz tócsájába, a bűnbarlangja háta mögött. Abban még egy patkány se fulladna meg. – Megint Nino felé fordult, s azt kiáltotta: – Sajnos még élsz, amint az ábra mutatja!

Vad szitkokkal estek egymásnak, Momo nem is értette, miről van szó, miért keseredtek neki annyira. Lassan kiderült, hogy Nicola csakis azért követte el szégyenletes tettét, mert Nino előbb néhány vendég szeme láttára pofon ütötte. Annak előtte persze az történt, hogy Nicola ripityára akarta törni Nino egész berendezését.

– Ebből egy szó sem igaz! – védekezett elkeseredetten Nicola. – Egyetlen kancsót vágtam a falhoz, az is már meg volt repedve!

– De az én kancsóm volt, érted? – replikázott Nino. – S egyáltalán mi jogon hajigálsz?

Nicolának úgy tetszett, nagyon is jogosan hajigált, hiszen Nino őt kőművestisztességében sértette meg.

– Tudod, mit mondott rólam? – mondta Momónak. – Azt mondta, képtelen vagyok egy egyenes falat fölhúzni, mert éjjel-nappal részeg vagyok. S hogy már a dédapám is ilyen volt, ő építette ilyen ferdére a pisai tornyot!

– De Nicola – szólt Nino –, hiszen az csak tréfa volt.

– Szép kis tréfa! – duzzogott Nicola. – Ilyenen én nem tudok kacagni.

Kiderült azonban, hogy Nino csupán megfizetett Nicola tréfájáért. Egy reggel ugyanis pipacspiros betűvel ez állt Nino ajtaján: „Aki belép ide, káros, mert becsapja a csapláros!” Ezt viszont Nino nem találta mulatságosnak.

Egy darabig halálosan komolyan azon veszekedtek, melyikük tréfája sikerült jobban, s megint csak haragra gerjedtek. De hirtelen elhallgattak.

Momo nagy szemével nézte őket, s egyikük sem tudta igazán, miért néz így. Mulat vajon rajtuk magában? Vagy szomorkodik? Arca nem árulta el. De a két férfinak egyszerre csak úgy tetszett, mintha tükörben látná magát, s elröstellték magukat.

– Jó – szólt Nicola –, lehet, hogy nem kellett volna effélét az ajtódra írnom, Nino. Nem is tettem volna meg, ha te nem vonakodol azzal a pohár borral kiszolgálni engem. Ezzel a törvényt sértetted meg, érted? Mert én mindig rendesen fizettem, és nem volt okod, hogy így bánj velem.

– Mi az, hogy nem volt?! – viszonozta Nino. – Már nem is emlékszel arra a bizonyos dologra a Szent Antallal? Ugye, ebbe belesápadtál?! Ugyanis úgy átejtettél, ahogyan a nagykönyvben meg van írva, ilyesmit pedig én nem nyelek le.

– Én téged? – kiáltott Nicola, s ököllel a fejét csapkodta. – Inkább megfordítva volt! Te akartál engem becsapni, csak nem sikerült!

A dolog így esett: Nino kis vendéglőjében egy Szent Antalt ábrázoló kép függött a falon. Színes nyomat volt, Nino egy képes újságból vágta ki valamikor és keretezte be.

Egy nap Nicola alkudni kezdett Ninóval erre a képre – állítólag azért, mert szépnek találta. S Nino az alkuban úgy sarokba szorította Nicolát, hogy az a rádióját ajánlotta föl cserébe a képért. Nino magában somolygott, hisz Nicola persze hogy ilyenformán rosszul járt. Megkötötték az üzletet.

Kiderült azonban, hogy a kép hátuljában egy papírpénz volt eldugva, amiről Nino mit se tudott. Most egyszeriben ő lett, aki rosszul járt, s ez méregbe hozta. Rövid szóval visszakövetelte Nicolától a pénzt, hiszen az nem szerepelt az alkuban. Nicola vonakodott, erre föl Nino nem akarta kiszolgálni. Így kezdődött a harag. Amint így most mindketten kezdetétől fölidézték az ügyet, egy darabig hallgattak.

Aztán Nino így szólt:

– Mondd meg becsületedre, Nicola, tudtál te már az alku előtt is a pénzről?

– Persze hogy tudtam, különben miért cseréltem volna?

– Akkor el kell ismerned, hogy becsaptál engem.

– Hogyhogy? Te valóban nem tudtál erről a pénzről?

– Becsületszavamra, nem!

– Nohát. Hiszen akkor te akartál becsapni engem. Hogyan kérhettél ilyen vacak újságpapirosért egy rádiókészüléket tőlem, hé?!

– S te hogyhogy tudtál a pénzről, mi?

– Láttam, ahogy előző este egy vendég hálából odadugta a Szent Antalnak.

Nino az ajkába harapott.

– Nagy pénz volt?

– Se több, se kevesebb, mint amennyit a rádióm ért – válaszolt Nicola.

– Akkor a mi egész veszekedésünk – gondolkodott el Nino – csakis a Szent Antal miatt van, amit én az újságból kivágtam.

Nicola a fejét vakarta.

– Ha úgy vesszük, amiatt – dünnyögte –, szívesen visszaadom, Nino.

– Ugyan már! – szólt méltóságteljesen Nino. – Cserebere, fogadom, vissza többé nem adom! Csapj bele becsülettel.

Hirtelen nagyot nevettek mind a ketten. Lemásztak a kőlépcsőkön, a fű benőtte porond közepén találkoztak, megölelték egymást, megveregették egymás hátát. Aztán megölelték mindketten Momót, és azt mondták:

– Hálásan köszönjük!

Kis idő múltával elvonultak, Momo hosszasan integetett nekik. Örvendett, hogy barátai megbékéltek egymással.

Másik alkalommal egy kisfiú hozta el neki a kanáriját, mert nem akart énekelni. Ez már nehezebb feladat volt Momónak. Egy egész héten át kellett figyelnie a madarat, míg az megint trillázni és ujjongani kezdett.

Momo mindenkit meghallgatott, kutyát, macskát, tücsköt, békát, még az esőt is meg a szelet a fák lombjában. A maga módján minden őhozzá beszélt.

Egy-egy este, ha már minden barátja hazament, még soká üldögélt magában a régi színház romjai között, fölötte a csillagoktól villódzó ég boltozódott, ő meg csak hallgatta a nagy-nagy csöndességet.

Aztán úgy tetszett neki, mintha egy hatalmas fül közepében ülne, s ez a fül a csillagmindenségbe kihallgatózna. Olyan volt, mintha halk és mégis hatalmas muzsikát hallana, s ettől a szíve elszorult.

Ilyen éjszakákon különösen szép álmai voltak.

S aki még mindig azt hiszi, hallgatni valakit, valamit nem különös dolog, próbálja meg egyszer, ő is ilyen jól figyelne-e.

HARMADIK FEJEZET
A játék vihar és a valódi zivatar

Magától értetődik, hogy Momo nem tett különbséget felnőtt és gyerek közt. Mindenkit meghallgatott. A gyerekek azonban más okból is nagyon szerettek az amfiteátrumba jönni. Amióta Momo itt volt, úgy tudtak játszani, mint azelőtt soha. Semmi se volt unalmas egy pillanatig se. Nem azért, mintha Momónak jó ötletei lettek volna. Dehogy, Momo egyszerűen csak itt volt, és játszott velük. S éppen ezzel – ki tudja, hogyan – kapott szárnyra a gyerekek képzelete. Naponta találtak ki új játékokat, egyik szebb volt, mint a másik.

Egyszer egy fülledt, meleg nap vagy tíz-tizenegy gyerek üldögélt a kőlépcsőkön, Momóra vártak, aki kicsit elment valahova, kóborolt a környéken, ahogyan máskor is megtette. Az égen kövér, fekete felhők gyűltek. Hamarosan kiöntenek alighanem.

– Én inkább hazamegyek – mondta az egyik kislány, aki a testvérkéjét is magával hozta –, félek a villámtól meg az égzengéstől.

– És otthon? – kérdezte az egyik fiú, a szemüveges. – Otthon nem félsz?

– De – felelte a kislány.

– Akkor itt is maradhatsz – vélte a fiú.

A kislány megvonta a vállát, és bólintott. Egy idő után azt mondta:

– De hátha Momo nem is jön.

– Na és? – avatkozott bele egy másik, kicsit elhanyagolt külsejű fiú a beszélgetésbe. – Azért mi még játszhatunk valamit Momo nélkül is.

– Jó, de mit?

– Én se tudom. Valamit.

– Valami, az semmi. Kinek van ötlete?

– Nekem van – mondta egy kövér fiú vékony kislányhan-gon –, játszhatnánk olyat, hogy az egész rom egy nagy hajó, mi pedig ismeretlen tengereken járunk, és mindenféle kalandot megélünk. Én leszek a kapitány, te az első tiszt, te a természeti kutató, egy professzor, mivel az egy kutatóhajóút, értitek? A többiek a matrózok.

– És mi, lányok, mi mik leszünk?

– Matróznők. Ez egy jövőben játszódó hajó.

Nagyon jó ötlet volt! Megpróbáltak játszani, de nemigen tudtak megegyezni, a játék megakadt. Rövid idő után megint csak ott ültek a kőlépcsőkön.

Ekkor jött Momo.

Az orrhullám magasra csapott. Az Argo nevű kutatóhajó halkan ingott le-föl a hullámtörésben, míg nyugodtan, teljes erővel haladva hatolt a déli koralltengerbe. Emberemlékezet óta nem vállalkozott rá hajó, hogy e veszélyes vizeket szelje, hiszen tele volt zátonnyal, korallsziklával, ismeretlen víziszörnyekkel. S mindenekelőtt itt volt az örök tájfun, a soha nem nyugvó forgószélvész. Nyughatatlanul vándorolt ide-oda ezen a tengeren, akár egy eleven, alamuszi lény, áldozatát kereste. Útja kiszámíthatatlan volt. S amit ez az orkán egyszer hatalmas karma közé kapott, többé nem eresztette el, míg gyufaszálnyi roncsokká nem tépte.

Persze az Argo nevű kutatóhajó különösképpen föl volt vértezve ez ellen a „vándor forgószélvész” ellen. Kék alamontból állt egészen, hajlékony és törhetetlen acélból, akár a tőr pengéje. S szokatlan eljárással egyetlen darabból öntötték, illesztés, hegesztés nélkül.

Mégis aligha lett volna más kapitánynak s más legénységnek bátorsága, hogy kitegye magát ekkora veszélynek. Gordon kapitánynak volt bátorsága. Büszkén tekintett a parancsnoki hídról matrózaira és matróznőire, akik mind tapasztalt szakemberei voltak sajátos területüknek. A kapitány mellett az első tiszt állt, neve Don Melú, tapasztalt tengerimedve, már százhuszonhét orkánt túlélt.

Valamivel hátrébb a fedélzeten Eisenstein professzor állt, az expedíció tudományos irányítója, vele két asszisztensnője, Maurin és Sara, bámulatos emlékezetével mindkettő egész könyvtárát pótolta a tudósnak. Mindhárman precíziós műszerükre hajoltak, s bonyolult tudósnyelvükön halkan tanácskoztak.

Tőlük valamivel odébb, maga alá húzott lábbal a szép bennszülött Momosan ült. A kutató időnként a tenger sajátos részleteiről faggatta, s ő dallamos hula dialektusában felelgetett, amit csak a professzor értett.

Az expedíció célja a „vándor tájfun” okának megtalálása volt, ha lehet, az elhárítása, hogy ez a tenger más hajóknak is majd hajózható legyen. De még minden nyugalmas volt, a viharnak semmi nyoma.

A kapitányt a figyelőhelyről érkező kiáltás ragadta ki hirtelen a gondolataiból.

– Kapitány! – kiáltott le kezéből tölcsért formálva a legény. – Vagy meghibbantam, vagy egy valóságos üvegszigetet látok amott elöl.

A kapitány és Don Melú tüstént távcsövet ragadott. Eisenstein professzor érdeklődve szintén közelebb jött az asszisztensnőivel. Csak a szép bennszülött lány maradt közönyösen ülve. Népének rejtélyes szokásai tiltották, hogy kíváncsiságát bevallja. Hamarosan elérték az üvegszigetet. A professzor kötélhágcsón lemászott a hajó külső oldalán, s rálépett az átlátszó felületre. Rendkívül síkos volt, Eisenstein professzornak alig sikerült a lábán megállnia.

A sziget egészen kerek volt, átmérője becslés szerint húsz méter. Közepe felé emelkedett, akár egy kupolatető. Mihelyt a professzor elérte a legmagasabb pontot, a sziget mélyében lüktető fényforrást vett tisztán észre.

Közölte megfigyelését a többiekkel, akik a hajókorlátnál állva feszülten várták.

– Eszerint – vélte Maurin, az egyik asszisztensnő – föltehetőleg egy kelkapusztusz bisztrozinálissal van dolgunk.

– Lehet – felelte Sara, a másik asszisztensnő –, bár éppúgy lehet polluska tapetamasira.

Eisenstein professzor fölemelkedett, megigazította szemüvegét, és fölkiáltott:

– Az én nézetem szerint itt a közönséges strimfikusz izzadientusz egy válfajával állunk szemben! De ezt majd eldönthetjük, ha lentről megvizsgáltuk a dolgot.

Erre a három matróznő – különben mind a három világhírű sportbúvár – már búváröltözékben várakozva ugrott, s eltűnt a kéklő tengermélyben.

Egy ideig csupán buborékok jelentek meg a tenger felszínén, aztán hirtelen az egyik lány, Sara bukkant föl, s zihálva kiáltott:

– Egy óriásbomlaszról, más néven medúzáról van szó! A két társam a karjaiba szorult, nem tudják kiszabadítani magukat. Segítségükre kell sietnünk, amíg nem késő!

Ezzel a lány ismét eltűnt.

Száz békaember vetette magát tüstént tapasztalt kapitányuk, Franco, más néven Delfin nyomán a vízbe. Iszonyatos harc indult meg a víz alatt, amelynek felszínét lassan elborította a tajték. De még ezeknek az alábukó férfiaknak sem sikerült kiszabadítaniuk a lányokat a rettenetes ölelésből. Az óriásmedúza ereje annál nagyobb volt.

– Valami – szólt asszisztensnőihez homlokát ráncolva a professzor –, valami kell hogy előidézze ezt a határtalan növekményt ebben a tengerben. Hiszen ez fantasztikusan izgalmas!

Időközben Gordon kapitány és első tisztje, Don Melú tanácskozott, s meghozták döntésüket.

– Vissza! – kiáltott Don Melú. – Minden ember a fedélzetre! Kettévágjuk a víziszörnyet, másképp nem tudjuk a lányokat kiszabadítani.

Delfin és békaemberei visszamásztak a fedélzetre. Az Argo előbb kicsit hátrált, aztán teljes erőből elindult előre, a medúza irányába. Az acélhajó orra olyan éles volt, akár a borotva. Hangtalanul, szinte minden érezhető rázkódás nélkül kettészelte az óriásbomlaszt.

Mindez a bomlaszkarok közé szorult lányoknak nem volt épp veszélytelen, de Don Melú, az első tiszt hajszálra kiszámított mindent, s pontosan kettőjük közt haladt el. A medúzafelek karjai lankadtan csüggtek alá, erejük nem volt többé, s a foglyok kicsavarodhattak belőlük.

Ujjongva fogadták őket a hajón. Eisenstein professzor odalépett a két lányhoz, s azt mondta:

– Az én hibám. Nem lett volna szabad leküldenem magukat. Bocsássanak meg, hogy miattam veszélybe kerültek.

– Nincs miért, professzor – válaszolt az egyik lány, és vidáman nevetett –, elvégre ezért vagyunk itt.

A másik lány hozzáfűzte:

– A veszély a mi hivatásunk.

Hosszabb párbeszédre azonban nem volt idő. A mentőakció miatt a hajó kapitánya egészen megfeledkezett róla, hogy a tengert figyelje. Így csak utolsó pillanatban vették észre, hogy a szemhatáron közben föltűnt a „vándor forgószélvész”, s őrült sebességgel közeledett az Argo felé.

Az első hatalmas bukóhullám megragadta az acélhajót, és egy legalább ötven méter mély hullámvölgybe zúdította. Már ennél az első zúdulásnál egy kevésbé tapasztalt és bátor legénység, mint az Argóé volt, felerészben partra sodródik, másik fele egyszerűen elájul. Gordon kapitány azonban szétterpesztett lábbal állt a parancsnoki hídon, emberei szintén moccanatlanul helytálltak. Csupán a szép bennszülött Momosan, aki nem szokta meg az ilyen tengeri utakat, mászott be az egyik mentőcsónakba.

Néhány másodperc múlva az ég koromfekete volt. Ordítva, üvöltve vetette magát a hajóra a forgószélvész, toronymagasra fölhajította azt, aztán meg szakadéknál is mélyebbre. Úgy tetszett, dühe percről percre növekszik, mivel az acélhajónak csöppet se árthat.

A kapitány nyugodt hangon adta ki utasításait, az első tiszt harsányan adta tovább őket. Mindenki a helyén volt. Még Eisenstein professzor és asszisztensnői sem hagyták ott műszereiket. Kiszámították, a forgószélvész legbelső magja hol helyezkedhetik el, hiszen afelé kellett a hajónak haladnia. Gordon kapitány magában csodálta a tudósok hidegvérét, végül is az ilyen emberek nincsenek épp tegező viszonyban a tengerrel.

Az első villám cikázott alá, s eltalálta az acélhajót, amely persze hogy tüstént megtöltődött elektromos árammal. Amihez hozzáértek, abból szikra csapott ki. De erre hosszú hónapok kemény gyakorlata után mindenki föl volt készülve az Argón. Ez már senkinek nem okozott meglepetést.

Csak hát a hajó vékonyabb részei – hajókötelek, vasrudak – izzani kezdtek, akárcsak a villanyégő drótszálai, ez pedig megnehezítette a legénység dolgát, hiába húztak nyomban azbesztkesztyűt. De szerencsére a parázs éppolyan hamar ki is hunyt, hiszen most eső zúdult alá, akkora, amekkorát – Don Melút kivéve – még senki a résztvevők közül nem látott, olyan sűrű eső, hogy csakhamar az egész lélegzéshez szükséges levegőt lefojtotta. A legénység kénytelen volt búváröltözéket és légzőálarcot ölteni.

Villám villámra, mennydörgés mennydörgés után! Üvöltő vihar! Toronymagas hullámok, fehér tajték!

Méterről méterre küzdötte magát az Argo előre, valamennyi gép teljes erőbedobással dolgozott, szembeszállva a tájfun ősi erejével.

A gépészek, a fűtők a kazánház mélyében emberfölötti munkát végeztek. Hozzákötötték magukat egy-egy kötélvéghez, hogy a hajó iszonyú forgása, hánykódása be ne lökje őket a gőzkazán nyitott lángtorkába.

Végre elérték a forgószélvész legbelső magvát. De micsoda látvány tárult ott eléjük!

A tenger felszínén, amely itt bent tükörsima volt, mivel a vihar ereje minden hullámot egyszerűen elsöpört, valami hatalmas lény járta táncát. Fél lábon állt, fölfelé egyre vastagodott, valóban olyan volt, akár egy hegy nagyságú pörgőcsiga. Olyan sebességgel forgott maga körül, hogy részleteiből fölfedezni bármit képtelenség lett volna.

– Egy zsum-zsum gumilasztikum! – kiáltott föl a professzor lelkesen, két kézzel fogva szemüvegét, amit a zuhogó eső egyre le akart sodorni az orra hegyéről.

– Megmagyarázná bővebben is? – dünnyögött Don Melú. – Mi csak egyszerű tengerészek vagyunk, és…

– Ne zavarja most a professzort a kutatásban! – vetette közbe Sara asszisztensnő. – Ez soha vissza nem térő alkalom. Ez a pörgő lény valószínűleg a föld legrégibb korszakából való. Legalább egymilliárd éves. Ma már csak a mikroszkopikus szintű torzulása létezik, amit néha a paradicsommártásban, még ritkábban a zöld tintában találunk. Egy ilyen nagyságú példány ma már valószínűleg egyedüli a fajtájában, több nem-igen létezik.

– De mi azért vagyunk itt – kiáltott a kapitány a vihar üvöltésén át –, hogy az „örök tájfun” okát megszüntessük! A professzor tehát mondja meg, hogyan állíthatjuk meg ezt az izét itt.

– Ezt bizony én se tudom – mondta a professzor. – A tudománynak eddig nem volt alkalma rá, hogy földerítse.

– Rendben – szólt a kapitány –, akkor előbb rálövünk, aztán majd meglátjuk, mi lesz.

– Milyen kár! – panaszkodott a professzor. – Egy zsum-zsum gumilasztikum utolsó példányára rálőni!

A kontrafikciós ágyú azonban már ráirányult az óriási pörgőcsigára.

– Tűz! – vezényelt a kapitány.

Egy kilométer hosszú szúróláng vágott ki az ikercsőből. Hallani persze semmit se lehetett, hiszen a kontrafikciós ágyú tudvalevőleg proteinnel működik.

A világító lövedék a zsum-zsum felé szállt, a hatalmas forgószélvész azonban megállította, elirányította, úgyhogy egyre nagyobb sebességgel megkerülte néhányszor a képződményt, majd hirtelen magasba röppent, s eltűnt a fekete felhőkben.

– Hiába minden! – szólt Gordon kapitány. – Okvetlenül közelebb kell férkőznünk ehhez a valamihez.

– Közelebb aztán nem jutunk! – kiáltott vissza Don Melú. – A gépek már teljes gőzzel működnek. De ez is csak arra elég, hogy a vihar vissza ne sodorjon bennünket.

– Van javaslata, professzor? – érdeklődött a kapitány.

Eisenstein professzor csak a vállát rángatta, asszisztensnői is tanácstalanok voltak. Úgy tetszett, az expedíciót eredmény nélkül kell félbeszakítaniuk.