Borítószöveg

Miután kilép egy hosszú kapcsolatból, a középkorú Fausto a gyerekkorában bejárt ösvények között húzza meg magát. Fontana Freddában, a magashegyi faluban találkozik Babette-tel, aki szintén Milánóból szökött ide sok évvel korábban, és aki odaveszi szakácsnak az éttermébe, hogy főzzön a síelőknek és a pályamunkásoknak. A huszas évei végén járó Silvia is itt szolgál fel, ő még nem tudja, hogy számára a hegyek csupán egy télre szóló menedéket jelentenek-e, vagy olyan helyet, ahol megtalálhatja önmagát. Abban sem biztos, készen áll-e rá, hogy összekösse életét Faustóval, a hegyek örök szerelmesével.

Paolo Cognetti új regényében feltárul a kérészéletű emberi sorsok és a felettük örökké őrt álló havas csúcsok sokféle viszonya – a Nyolc hegyben már megismert olasz magashegyi világ ismét egyszerre színhelye és főszereplője a líraian sűrű, mégis áttetszően könnyed szövegnek.

Fordította
Nádor Zsófia

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paolo Cognetti: La felicità del lupo

Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino, 2021

A könyv fordítását az olasz Külügyi és Nemzetközi
Együttműködési Minisztérium támogatta.

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale italiano.

Copyright © 2021 Giulio Einaudi editore

This edition is published in arrangement with the Author through MalaTesta Lit. Ag., Milano

Hungarian translation © 2023 Nádor Zsófia

Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép © Raphaëlle Faguer

Szerzőfotó © Roberta Roberto

ISBN 978-963-518-219-0

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette
Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Utazásaim során végül arra a meggyőződésre jutottam, hogy az emberek vágyai és céljai ugyanúgy a föld részei, mint a szél, a magányos állatok és a tundra meg a kövek ragyogó felületei. És arra is, hogy a föld mindettől tökéletesen elkülönülve létezik.

Barry Lopez: Arctic Dreams

1.
Aprócska étterem

Fausto negyvenéves volt, amikor Fontana Freddában keresett menedéket, egy olyan helyet, ahol újrakezdheti. Egészen kis kora óta ismerte ezeket a hegyeket, és a boldogtalanság, ami tőlük távol elfogta, az volt az egyik oka vagy talán az oka a problémáknak a nővel, aki majdnem a felesége lett. A szakítás után Fausto kivett ott fenn egy lakást, és egy szeptembert, egy októbert meg egy novembert azzal töltött, hogy bejárta az ösvényeket, fát gyűjtött, és a kályha előtt vacsorázott a szabadság sóját ízlelgetve s a magány keserűségét rágva. Írt is, vagy legalábbis megpróbálta: az ősz folyamán látta, ahogy a gulyák elhagyják az esztenákat, a vörösfenyők tűlevelei megsárgulnak és lehullanak, mígnem az első havak érkezésével, hiába csupaszította csontig az igényeit, minden félretett pénze elfogyott. A tél egy nehéz év után nyújtotta be a számlát. Akadt volna valaki, akitől munkát kérhet Milánóban, de le kellett volna mennie, telefonálgatnia, megoldania az exével a függőben hagyott ügyeket, és egy este, nem sokkal azelőtt, hogy megadóan belefogott volna mindebbe, úgy esett, hogy egy pohár bor mellett kiöntötte a szívét Fontana Fredda egyetlen nyilvános helyén.

A pult mögött álló Babette tökéletesen megértette. Ő is a városból érkezett – erről árulkodott a kiejtése és bizonyos mértékű eleganciája –, de ki tudja, mikor és milyen utakon. Aztán egyszer csak nyitott egy éttermet egy olyan helyen, amelyet tavasszal és ősszel mindössze kőművesek és gazdák látogatnak, és Babette lakomájának keresztelte el. Azóta mindenki így szólította, senki sem emlékezett, hogy hívták korábban. Fausto összebarátkozott vele, mert olvasta Karen Blixent, és megsejtette a mögöttes értelmet: a mesebeli Babette forradalmár volt, aki, miután a párizsi kommünt leverték, egy norvég faluban lett szakácsnő. Ez a másik Babette nem tálalt teknőclevest, viszont szívesen fogadott örökbe árvákat, és keresett praktikus megoldásokat a megélhetési gondokra. Miután Babette végighallgatta, azt kérdezte: tudsz főzni?

Így hát karácsonykor Fausto még mindig ott volt, a konyha gőzében zsonglőrködött a hatalmas fazekakkal és serpenyőkkel. Fontana Freddának volt sípályája is, minden nyáron arról beszéltek, hogy bezárják, és minden télen valahogy mégis kinyitott. Egy táblával a lenti kereszteződésnél és némi műhóval, amit a legelőkre ágyúztak, odavonzotta a síelő családocskákat, és évente három hónapra átváltoztatta a hegyi embereket sífelvonó- és hóágyúkezelővé, hóekesofőrré és elsősegélynyújtóvá egy nagy, közös átalakulásban, amelynek immár Fausto is részese lett. A másik szakácsnő veterán volt, aki pár nap alatt megtanította kilószám zsírtalanítani a hurkát, megszakítani a tésztafőzést hideg vízzel, felütni a fritőzolajat, meg arra, hogy felesleges órákig kevergetni a polentát, bőven elég otthagyni a lassú tűzön, megfő az magától.

Fausto szeretett a konyhában lenni, de valami más is magára vonta a figyelmét. Miközben egy kis ablakon át adogatta be a tányérokat az étkezőbe, Silviát, az új pincérnőt figyelte, amint felveszi a rendeléseket és kiszolgálja az asztalokat. Ki tudja, Babette honnan halászta elő. Nem az a fajta lány volt, akit hegyi emberek között látni: fiatal, vidám, világjáró típusnak tűnt. Ahogy a polentát és a hurkát vitte, az mintha az idők változásának jele lett volna, mint az évszakon kívül nyíló virágok vagy a farkasok, amik állítólag visszatértek az erdőkbe. Karácsony és vízkereszt között megállás nélkül dolgoztak, napi tizenkét órát a hét minden napján, és közben úgy udvaroltak egymásnak, hogy a lány cédulákat hagyott neki a parafa táblán, ő pedig csengetett, ha elkészült valamelyik fogás. Húzták egymást: két üres tészta, ahogy a séf készíti, mondta Silvia. Üres tészta nincs az étlapon, felelte ő. A tányérok és a síelők olyan tempóban jöttek-mentek, hogy Fausto még a serpenyőket vakarta, amikor észrevette, hogy kint már besötétedett. Akkor egy pillanatra abbahagyta, és eszébe jutottak a hegyek: eltöprengett, hogy vajon a magasban fúj-e a szél, havazott-e, milyen ott fent a fény, a hatalmas, napsütötte fennsíkokon, a fahatár fölött, és hogy a tavak most jégmezőnek látszanak-e, vagy lágy, hóborította teknőnek. 1800 méteren furcsán kezdődött a tél, esett és havazott, és reggelenként az eső megolvasztotta az éjszaka hullott havat.

Aztán egyik este az ünnepek után, miután felmosott, eltörölgette és elpakolta az edényeket, leoldotta a szakácskötényét, és kijött egy pohárkára. A bár ilyenkor már nyugodtan és békésen igazgatta önmagát. Babette felrakott egy kis zenét, kint hagyott egy üveg grappát a pulton, és a hókotrók két pályamenet között beugrottak egy kis tereferére, miközben legyalulták a síelők után maradt hepehupákat, visszavitték a magasba a nap során letolódott havat, a jeges részeket megdarálták, hogy újra porhanyósak legyenek – fel-alá a lánctalpasokon hosszú, sötét órákon át. Silviának a konyha fölött volt egy szobácskája: tizenegy felé Fausto látta a bárból, hogy törülközővel a fején lejön, a kályha mellé húz egy széket, és odakucorodik egy nagy könyvvel. Beléhasított a gondolat, hogy talán épp most lépett ki a zuhany alól.

Eközben egy hóekést hallgatott, akit Santorsónak hívtak, mint a szentet meg a szeszgyárat. Santorso éppen a nyírfajdvadászatról meg a hóról mesélt. A hóról, amely abban az évben késett, a hóról, ami olyan fontos, mert megvédi az odúkat a fagytól, a problémákról, amiket a hó nélküli tél okoz a foglyoknak és a fajdoknak. Fausto szívesen tanult új dolgokat, de semmiképp sem kívánta szem elől téveszteni a pincérnőjét. Silvia levette a törülközőt a fejéről, és ujjával elkezdte fésülni a haját, közelebb húzódva a kályhához. Fekete, hosszú és sima haja volt, mint egy ázsiai nőnek; a fésülködésében volt valami mély bensőségesség. Egyszer csak megérezte, hogy figyelik, felemelte tekintetét a könyvről, és ujjaival még mindig a hajában Faustóra mosolygott. Faustónak úgy égette a torkát a grappa, mint egy kisfiúnak, aki először iszik. Nem sokkal később a hókotrók visszatértek a munkához, Babette pedig elköszönt Faustótól és Silviától, figyelmeztetve őket, hogy korán reggel tegyék be a péksüteményeket a sütőbe, kivitte a szemeteszsákokat, és hazament. Szívesen hagyta ott a kulcsokat, az italokat, a zenét, örült, hogy az éttermében nélküle is virágoznak a barátságok, ebben az apró párizsi kommünben a norvég fagy közepette.

2.
A szeretők

Aznap éjjel a lány vitte fel magával – ha Faustón múlik, előbb jön el a tavaszi olvadás. Silvia szobácskáját csak a konyhából felszálló hő melegítette, így kissé sietősen végezték el a vetkőzés rítusát, de Fausto számára az, hogy meztelenül mászik be az ágyba egy szintén meztelen és reszkető lány mellé, megindító és csodálatos dolog volt. Tíz évig volt ugyanazzal a nővel, hat hónapig pedig saját maga egyhangú társaságát élvezte. Olyan volt felfedezni ezt a testet, mintha végre vendége érkezett volna: a lány alteste erős és tömör volt izmos combbal, sima és feszes bőrrel; fent csontos, mell alig, minden csupa borda, kulcscsont, könyök, aztán járomcsont és fogak, amikkel összeütközésbe is került, amikor Silvia erőszakosabban kezdett szeretkezni. Elfelejtette már a türelmet, ami ahhoz kell, hogy megértsük egy másik ember ízlését, és megértessük vele a sajátunkat. Cserébe az ő keze tele volt égésnyomokkal, vágásokkal, mosogatószer-marással, az átkozott szeletelőgép okozta sebekkel, de végül úgy érezte, épp ilyen kézzel kell simogatnia a lányt.

Milyen jó illatod van, mondta. Kályhaillat.

Neked meg grappaszagod van.

Zavar?

Nem, tetszik. Grappa meg gyanta. Mi ez?

A toboz, amit a grappába teszünk.

Tobozt tesztek a grappába?

Igen, cirbolyát. Júliusban gyűjtik.

Akkor júliusillatod van.

Fausto felderült erre a gondolatra, a kedvenc hónapja volt. A sűrű és árnyas erdők, a széna illata a mezőkön, a bugyogó patakok és az utolsó havak a magasban, a kövesek fölött: adott neki egy júliusi csókot arra a szép, kiugró kulcscsontjára.

Tetszenek a csontjaid.

Örülök. Huszonhét éve cipelem őket.

Huszonhét? Jó sokat utaztak.

Hát igen, megfordultunk itt-ott.

Na akkor hol voltak a csontjaid, mondjuk… tizenkilenc évesen?

Tizenkilenc éves koromban Bolognában folytattam művészeti tanulmányokat.

Művész vagy?

Nem. Legalább ezt megtanultam. Úgy értem, azt, hogy nem vagyok művész. A bulizás jobban ment.

Bolognában lehet is. Nem vagy éhes?

Egy kicsit.

Hozzak valamit?

Igen, de csak ha gyors vagy, máris fázom.

Repülök.

Fausto leszaladt a konyhába, megvizsgálta a hűtőket, és a hátsó ablak előtt elhaladva látta, hogy az ágyúk havat lőnek a pályára. Minden ágyú ki volt világítva, úgyhogy a Fontana Fredda fölötti lejtőt végig ezek a tűzijátékok pettyezték, melyekből vízpermet lövellt ki, és a cseppek megfagytak, amint érintkeztek a levegővel. Santorsóra gondolt, aki az éjszaka sötétjében a műhóhalmokat egyengette. Kenyérrel, sajttal és olívapástétommal tért vissza a szobába, bebújt a takarók alá, Silvia pedig azonnal magához szorította, a lába fagyos volt.

Fausto így szólt: Na még. Silvia huszonkét évesen.

Huszonkét évesen könyvesboltban dolgoztam.

Bolognában?

Nem, Trentóban. Van ott egy barátnőm, Lilli. Bologna után hazament, hogy saját boltot nyisson, én meg mindig is bírtam a könyveket, az egyetemmel pedig végeztem. Mikor meghívott, nem kellett kétszer mondania.

Így hát könyvárus lettél.

Igen, egy darabig. Szép időszak volt, tudod? Ott fedeztem fel a hegyeket. A Brentai-Dolomitokat.

Fausto vágott egy szelet kenyeret, rákente a pástétomot, és rátett egy darab sajtot. Azon töprengett, milyen lehet felfedezni a hegyeket. A lány szája felé közelítette a falatot, de egyszer csak megállt a keze.

Mondd csak, mit is keresel te a Monte Rosa alatt?

Menedéket.

Te is?

Szívesebben dolgoznék egy menedékházban a gleccseren. Nyáron, úgy értem. Te ismersz ilyet?

Néhányat.

Megkaphatom azt a sajtot?

Fausto odaadta neki a kenyeret meg a sajtot, Silvia kitátotta a száját, és bekapta. Fausto belesóhajtott a hajába.

Menedékház a gleccseren, ismételte.

Szerinted fogok találni?

Miért ne? Egy próbát megér.

Abbahagynád a szagolgatásomat?

Januárszagod van.

Silvia nevetett. És a januárnak milyen szaga van?

Milyen szaga volt a januárnak? Kályhafüst. A havat váró, száraz, fagyott mezők. Egy lány meztelen teste hosszú magány után. Csodaszaga volt.

3.
A zsaru

Santorso nemcsak az estéket szerette, amikor ivott, hanem a rákövetkező reggeleket is. Nem ivott túl sokat, annyit nem, hogy rosszul legyen, de ahhoz eleget, hogy még ébredéskor is érezzen egy kis mámort. Ilyenkor korán kelt, és kiment sétálni, s az érzékei egyfelől eltompultak, másfelől kiélesedtek, mintha a világ általános homályosságában bizonyos részletek élénkebbé válnának. Az első az ivókút vize volt: miután kilépett a házból, megmosta az arcát, és ivott egy jeges kortyot. Fontana Freddában sok kút volt, régen mind állatitató, olyan víz, amely azonos hőfokon folyik télen-nyáron, a gleccserekből érkezik titokzatos és föld alatti utakon a kiterjedt teraszra, amin a falu állt, és aminek hirtelen vége szakadt egy ötszáz méteren alázuhanó, erdővel borított meredélynél. A hegyre enyhébben kapaszkodott fel, a nyári legelőkön. Ezek most csendesek és kihaltak voltak, a pöcegödrök üresek, a fürdőkádak felfordítva a füvön. Az egyenletesen szürke ég alatt Santorso látta, hogy az árnyékos részeken megmaradt egy kis hófátyol, amelyen az éjszakai vándorok otthagyták a nyomukat. Vadnyúl a fenyők között, a bezárt istállók körül kíváncsiskodó róka. Szarvasok patanyoma, amelyek az erdőből egészen az aszfaltútig merészkedtek, ahová a hó miatt kiszórt só vonzotta őket. Farkasnak még semmi jele. Ősszel láttak két völggyel arrébb, így biztos volt, hogy megérkeznek, vagy már meg is érkeztek, de még óvatosak, tanulmányozzák a helyzetet. Ahol eltűnt a hó, a történetek is megszakadtak, mint azok a dolgok, amiket csak félig tudott. Az apjának volt egy szabálya, amit mindig igyekezett követni – sose térj vissza az erdőből üres kézzel –, és ezen a reggelen borókabogyót gyűjtött, teletömte vele a vadászkabátja zsebét.

Szerda volt, ilyenkor nincs sok síelő a pályákon. Elnézett az étteremhez, de Babette még nem érkezett meg. Csak a szakács volt ott, az a szakács, amelyik nem is szakács, csendben dolgozott a konyhában. Amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, kijött a bárba, és üdvözölte.

Kávét?, kérdezte.

Te vagy Fausto, mondta Santorso. Sőt, nem is, Faus vagy.

Faus?

Fals szakács.

A szakács teli szájjal nevetett. Megtöltötte a kávéfiltert, és meghúzta a kart, majd így szólt: Szerintem tökéletes.

Úgy tűnik, havazni fog, Faus.

Ideje volt.

Babette belépett a kenyereszsákkal meg az újságokkal. A lapokat a bárban hagyta, a kenyeret bevitte a konyhába. Utána bejött az egyik lenti házban lakó öreg gazda. Jó időszak volt, nyolc és kilenc között, amikor a síelők még nem érkeztek meg, és Babette-nél megfordultak Fontana Fredda öregjei, szénáról meg tejről beszélgettek, fakészletekről meg az egykori havakról, amik az erkélyekig felértek. Fausto főzött magának is egy kávét, és Babette felváltotta a pultnál. Santorso rápillantott, és felszegte az állát, ez volt a titkos jelük. Babette fújt egyet, megfogta a brandys üveget, és löttyintett belőle a csészébe.

Na, megérkeztek a farkasok?, kérdezte a gazda.

Bárcsak, felelte Santorso. Itt mindenkit szívesen látunk.

Én mondom, ha egyetlen jószághoz is hozzányúlnak, én jövök a puskával.

Nagyszerű.

Azt hiszed, viccelek.

Nem, nem, elhiszem.

És akkor mit csinálsz, letartóztatsz?

Én? Visszavonultam, nem tartóztatok le senkit.

Lejött a lány is, az új pincérnő. Elővett egy köténykét a pult alól, és a derekára kötötte. Eresztett magának egy pohár vizet a csapból, és egy hajtásra megitta, majd még egyet. Te aztán szomjas vagy, gondolta Santorso.

Fausto azt kérdezte: Hogy érted, hogy visszavonultál?

Azelőtt az erdészetnél voltam.

Erdészet? Nem vadász vagy?

Nem zárja ki egyik a másikat.

Na de gondolj bele.

A lány megtöltött egy tálcányi poharat, és elment megteríteni. Ahogy elhaladt Fausto mellett, megcirógatta a kezét, amit Santorso jobban szeretett volna nem észrevenni. Nem kedvelte az emberek dolgait. Jobban kedvelte a farkasok, rókák és nyírfajdok ügyeit.

Felteszem a polentát, szólt Fausto.

Te aztán megtaláltad itt a helyed.

Ha te mondod.

Au revoir.

Santorso megitta a kávéját, egy érmét dobott a pultra, elköszönt Babette-től, és már mással foglalkozott. Az öreg gazdának oda se biccentett. Kint mélyet lélegzett, és azt gondolta: itt valaki ma éjjel dugott. Majd: milyen jó illata van, mikor jön a hó. A kávé és a brandy ízével a szájában cigarettára gyújtott, és elkezdett töprengeni, mihez kezdjen magával délelőtt.