Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michael Calvin – Naftali Schiff:
Miracle – The Boys Who Escaped the Gas Chamber in Auschwitz

Copyright © Integr8 Communications Limited and JRoots Limited 2026

The moral right of the authors has been asserted.

Jacket design by Design by R.Shailer/TW

Images © Shutterstock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 703 9

Mi ketten, egy zsidó és egy nem zsidó, közösen adjuk közre a legsötétebb órákban is megmaradó remény és kitartás krónikáját. A kötetet unokáinknak ajánljuk. Reméljük, fel tudják használni a múlt tanulságait egy szebb jövő felépítéséhez.

Minden túlélő megtapasztalt néhány csodát.

Jaakov Josef Weiss

TARTALOM

Térkép

Bevezetés – Az emlékezés szentsége

Előhang – Megjósolt halál

1. Ahogy voltak

2. A nagy árulás

3. Utazások a pokolba

4. A könnyek völgye

5. A túlélés művészete

6. Hatvan évvel később

7. Az első vágás

8. A futballpálya-kiválogatás

9. Zendülés

10. Csoda

11. Menetelj vagy meghalsz

12. Szabadon

13. Második esélyek

14. A Gonosz banalitása

15. Záró gondolatok

Naftali Schiff utószava – Mindaz, amit cipelünk

Képek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

BEVEZETÉS Az emlékezés szentsége

Idős, vak férfi ül londoni otthona felső emeletén az ablakfülkében, szürke párnákkal felpolcolva, emlékező dalokat énekel, hozzá a lábával dobolja a ritmust. Hershel Herskovic a kilencvennyolcadik születésnapjához közeledik, de amikor hátraveti a fejét, és olyan széles mosolyra húzódik a szája, hogy mind a harminckét fogát meg lehet számolni, újra a lázadó, rakoncátlan fiú energiáját sugározza, aki valaha volt.

Naftali Schiff, a holokausztról szóló visszaemlékezések gyűjtője és a monumentális munka irányítója úgy hajol közelebb hozzá, mintha az idős férfi mágneses tere vonzaná magához. A jobbjukon ülök, egy kétszemélyes kanapé szélén egyensúlyozva, kérdéseket sorolok, és a válaszokban jiddis és angol, öröm és gyász, emlékezés és sürgetés elegyedik.

2024 júniusának forró délutánján járunk, a napsugarak átszűrődnek a csipkefüggönyökön, foltokat festenek a mustársárga, mintás szőnyegre. Odalentről, az utcáról felhallatszik a játszó gyerekek hangja. Mindhármunkat meglegyinti a történelem fuvallata. Naftali közel húsz éve dolgozik azon, hogy elérkezzen erre a pontra a munkájában, amelynek átfogó célja összefogni és alátámasztani a holokauszt eddig elmondatlan történetének részleteit.

Naftali feltételezései szerint Hershel az utolsó élő túlélő az ötvenegy fiú közül, akik Szimchát Torá napján, a zsidó naptár egyik legfontosabb ünnepén megmenekültek az auschwitzi gázkamrából. A nap 1944-ben október 10-ére esett. Egyszerre kijózanító és inspiráló a gondolat, hogy ilyen reményteljes, váratlan és csodás eset is megtörténhet a mindent elöntő, monumentális gonoszság közepette. Hershel az isteni gondviselés kezét látja benne.

Magyarország a nácik által kitervelt „végső megoldás” utolsó állomása volt. Hitler egyévnyi várakozásra kényszerült, mielőtt 1944 májusa és júliusa közt megsemmisítési terve működésbe lendült. A németek számára a második világháború vesztésre állt, ám ezekben az utolsó hónapokban négyszázhuszonnégyezer magyarországi zsidót deportáltak az auschwitzi haláltáborba. Később az év során további száznegyvenezer zsidót gyilkoltak le. Budapesten ezreket lőttek le a Duna partján, és a holttesteket a vízbe dobták.

Heinrich Himmler, a holokauszt főmérnöke az auschwitzi tábor parancsnaplójában minimum napi ötezer halálban állapította meg a célmennyiséget. Bár a pontos számok nehezen megállapíthatók, az általános vélekedés szerint a megsemmisítési terv megvalósításának legpörgősebb napjain ennek négyszeresét sikerült teljesíteni a táborban. Négy krematórium működött folyamatosan, és a további holttesteket a szabad ég alatt ásott gödrökben égették el.

Nyolcvan évvel később, Londonban, az épület felső szintjén lévő szobában, amelynek polcain Braille-írásos, bőrkötéses kötetek sokasága sorakozik, Hershel Herskovic mély elkeseredettséggel idézi fel, hogy „a németek eltökélték, egyetlen zsidó sem maradhat életben”.

Hershel egyike volt annak a nyolcszáz magyar, többségükben tizenhárom–tizenhét éves fiatalnak, akiket huszonöt, szuronnyal felfegyverkezett SS-őr kísért az 5. krematóriumba. Ott le kellett vetkőzniük, és beterelték őket az úgynevezett „fürdőbe”, ami valójában az öldöklés színhelye volt: körülbelül egymillió zsidó és további százhúszezer „nemkívánatos” személy töltötte itt végső perceit, majd halt meg elképzelhetetlen kínok közepette.

Az áldozatok nem szoktak hurokkal a nyakukon elsétálni a bitófa alól, ám az ötvenegy fiúval, akik a gázkamra előszobájából kijutottak a szabadba, mintha mégis ilyesmi történt volna. A Sonderkommando tagjai lezárták a szellőzőnyílásokat. A különítmény tagjai szintén zsidók voltak, akik azzal, hogy vállalták a feladatot, hogy holttesteket temessenek el, vagy összetörték a csontokat, szétszórták a hamut, lehetőséget kaptak rá, hogy a saját kivégzésüket elhalasszák. Dr. Josef Mengele, a Halál Angyala, felkészült, hogy kiadja a parancsot a Zyklon B bebocsátására: ez szemcsék formájában hullott a kamrába, majd levegővel keveredve halálos hidrogén-cianid gázzá alakult.

Már a súlyos kapukat is zárták, amikor motorbiciklik érkeztek, rajtuk három német tiszttel. Köztük volt Heinz Thilo is, egy másik hírhedt SS-doktor. Elrendelték a kamra azonnali kiürítését. A bent tartózkodók közül kiválasztottak ötven fiút arra a feladatra, hogy rakodjanak le és ültessenek el egy szállítmány krumplit, amely akkor érkezett vasúton Görögországból.

Olyan hirtelen sorakoztatták fel őket ötös sorokba, hogy egy további fiú elkerülte az őrök figyelmét, aki elrejtőzött egy halom ruha mögé, majd előbújt, és beállt az egyik sorba. Az őrök kiadták a parancsot, öltözzenek fel gyorsan, és a nagy rakás ledobált ruhára mutattak; Hershel olyan sietősen engedelmeskedett, hogy véletlenül két jobblábas cipőt vett fel.

Elátkozott sorsú társaikat visszaterelték a kamrába, és bebocsátották a Zyklon B-t. Az utolsó szavakat, amelyeket életükben hallottak, SS-Obersturmführer Johann Schwarzhuber ejtette ki a száján, aki a táborban történő elgázosítások programját felügyelte. Schwarzhubert a háború után kivégezték háborús bűneiért. Az egyik megmenekült fiú, Jaakov Josef Weiss az azóta eltelt évtizedekben sem feledte a tiszt gyűlölködő hangját: „Werfen sie in den Ofen!” (Be velük a kemencébe!) Az egyik rab az öngyilkosságot választva nekivetette magát az elektromos kerítésnek.

Történetünk bővelkedik ellentmondásokban: reményről és rémületről, hitről, végzetről és lelkierőről szól. Embertelen könyörtelenség és emberi jóság keveredik benne, és nem lehet figyelmen kívül hagyni a kérdést, hogy mi, egy későbbi generáció tagjai, vajon mihez kezdenénk azzal, ha kapnánk egy második esélyt az életre. Ez a történet, a tagadás és a tévinformációk korában, kihangsúlyozza az emlékek szentségét.

Erkölcsi dráma és krimi keveréke, amelynek főszereplői zsidó kamaszok, akikből később férfiak váltak. Ezen kívül senki sem tud másik feljegyzett példáról, amelyben bárki megmenekült volna a gázkamra előszobájából, és új esélyt kapott volna az életre. A drámai eset olyasvalaki számára is mellbevágó, aki annyira járatos a holokausztról szóló, szájhagyomány útján terjedő történetekben, mint Naftali.

Az 1990-es évek végén hallott először az ötvenegyek legendájáról Eva „Bobby” Neumanntól, az egyik első holokauszttúlélőtől, akivel kapcsolatba került. Eva a háborút követően Manchesterben telepedett le, és szívesen megosztja másokkal Auschwitz-Birkenauban szerzett tapasztalatait, hogy gondolatébresztőül szolgáljanak. Akkor azonban Naftali nem tett komoly lépéseket, hogy közzé tegye az ötvenegy fiú történetét.

Rabbiként, közösségi vezetőként és tanítóként az motiválja elsősorban, hogy minél több túlélő beszámolóját lejegyezze – immár több százra rúg a számuk –, és továbbadja őket a fiatalabb generáció tagjainak. Ezeken keresztül szeretne tanítani, azok sajátságos szemszögén keresztül láttatni a történelmi eseményeket, akik szembekerültek a legmélyebb gonoszsággal, s ezzel felvetnek egy olyan kérdést, amelynek relevanciája megújulni látszik az egyre növekvő antiszemitizmus korszakában.

„Zsidónak lenni bonyolult – vélekedett Naftali. – Világosan látta ezt a posztholokauszt generáció. A huszadik század második felében, amikor mindenki a jólétet kereste, sok zsidó úgy érezte, kiérdemelték a jogot arra, hogy kényelemben és nyugalomban, sok örömben neveljenek fel egy generációt. Nem csoda, hogy elvesztették a hitüket. Azt kérdezték, »Ugyan, hol volt Isten Auschwitzban?«”

Lenyűgözött a titok: meg akartam érteni azokat az embereket, akik ott jártak, látták, amint a nácik sorra meggyilkolták a családtagjaikat és barátaikat, és utóbb vissza akartak térni a hitükhöz, meg akartak felelni a szigorú erkölcsi szabályoknak.

A kérdés ugyanannyira társadalmi, mint vallási. Érinti az emberi lét lényegét, a hagyományok és örökség jelentőségét. Az idő nagy zsarnok: a holokauszt hangjai fokozatosan elhalkulnak. Elkerülhetetlenül fontos, hogy mielőtt teljesen elhalnak, amit lehet, megragadjunk közülük, és őrizzük meg a jövendő generációk számára.

Nem zsidóként különösen nagy felelősségem, hogy megőrizzem az emlékek autentikusságát. Amikor valaki leül beszélgetni az idős túlélőkkel, látja, hogy nincs titkolnivalójuk. Ha szimpatikusnak találják a beszélgetőtársukat, mindent elmesélnek. Ha ellenben úgy érzik, az illető pimasz vagy felületes, nem fogják palástolni a valós érzelmeiket.

Akkor találkoztam először Naftalival, amikor bemutatott Josef Lewkowicznak, aki hat koncentrációs táborban járt, túlélte a háborút, és utóbb nácivadászként segített megtalálni a bűnösöket; többek közt az egyik legnagyobb szörnyeteget, Amon Göthöt, a płaszówi koncentrációs tábor vezetőjét is az ő segítségével sikerült elfogni. Az, hogy részt vehettem Josef holokausztról szóló emlékiratainak összeállításában, életem egyik legnagyszerűbb élménye volt.

Egy véleményen vagyunk Naftalival, amikor a túlélőket a legnagyobb tanítóinak nevezi emberi nagyságuk miatt. Belenéztek a halál arcába, és megmenekültek a szorításából. Nem félnek élni az életüket, és attól sem, hogy továbbadják ezt a szabadságot a gyerekeiknek, unokáiknak és dédunokáiknak.

E ponton említsük meg a túlélők családtagjait, akik első kézből tudnak beszámolni a túlélők kitartásáról, az ő történeteik szövődnek egybe e kötetben. Összesen több mint ezren vannak. Mind a sorsnak köszönhetik a létezésüket: ha az a három motorbiciklis SS-tiszt néhány perccel később érkezik a helyszínre, egyikük sem születhetett volna meg.

Az ötvenegy fiút ultraortodox szellemben nevelték, a hitük örökölt szabályai formálták őket. Gyerekkoruktól követni fogjuk az életüket, azt, hogy hogyan érte őket utol a háború, hogyan estek fogságba, hogyan születtek újjá és váltak felnőtté, hogyan érték el az öregkort, és azok, akik már nincsenek köztünk, hogyan haltak meg. Hosszú és sikeres életüket, Naftali gondos kutatásainak és a témával kapcsolatos szakértelmének köszönhetően, kiemeljük a suttogás és a legendák közegéből.

Naftali jótékonysági hálózatot működtet, amelynek központja két észak-londoni irodaépületben található. Az egyikben hatvanöt iskolát és huszonhárom egyetemet összefogó oktatási programokat szerveznek, amelyek részét képezik azok az utazások is, amelyek keretében a fiatalok és a gyakornokok vezetői régi koncentrációs táborok helyszínére jutnak el. A másik épületben a túlélők felkutatásához és velük való kapcsolattartáshoz kötődő feladatokat végzik Naftali vezetésével, és egy tanulmányi központot működtetnek.

Utoljára egy szürke, késő tavaszi napon, 2025-ben jártam ott. A földszinten ételbank üzemelt, ahol a helyi közösség ezerhétszáz tagjának biztosítottak ételt. Az első emeleten kaptak helyet a zsidó szövegek tanulmányozói; miközben ezt a könyvet írtam, gyakran eszembe jutott a két fiatalember, akik egymástól néhány centiméterre ültek egy keskeny íróasztal két oldalán, és mély beleéléssel vitáztak az előttük kiteregetett szövegek jelentőségéről és belső jelentéséről.

A hitükről fejtették le a rétegeket, ahogy mi a történelem rétegeivel tesszük majd. Naftali úgy szokta visszanyerni a lelki egyensúlyát, hogy naponta háromszor imádkozik, de az áhítata nem befelé forduló vagy misztikus. Az értékek, amelyekre nagy hangsúlyt fektet az általa vezetett szervezetben is – törekvés, hitelesség, egyensúly, gondoskodás, alázat, szenvedélyes elkötelezettség, relevancia, felelősségtudat, bizalom és hasznosság –, univerzálisak.

Az első öt túlélőből, akiknek Naftali nyomára bukkant az ötvenegyek közül, négyen – Jaakov Josef Weiss, Chaim Schwimmer, Wolf Greenwald és David „Dugó” Leitner – már nincsenek köztünk, de örökségül hagytak egy egyedülálló filmes interjúsorozatot, amelyben részletesen elmesélték Auschwitz-Birkenauban szerzett tapasztalataikat és az utólag levont tanulságokat.

Az ő visszaemlékezéseiket két magyar zsidó szemtanú, Neumann Avigdor és Abelesz Jiszróel beszámolói egészítik ki; ezekhez járul Josef Zalman Kleinman visszaemlékezése, aki 1961-ben Jeruzsálemben Adolf Eichmann perének legfiatalabb tanúja volt.

Kleinman emlékezései szabatosak és érzelemgazdagok – anélkül, hogy erőltetettek volnának. A Covid-járvány ideje alatt is megtestesítette a túlélő mély ellenálló képességét, amikor jeruzsálemi lakása szűk folyosóján állt modellt a fotókhoz, fején rabsapkában, csíkos rabkabátban, rajta az auschwitzi számával, a 114968-cal a szíve fölött.

Van, ahol a tágabb családja tagjairól készült fotót tartott a kezében, a jövő ígéretét jelképezve. Egy másik fotón arra törekedett, hogy az aktuális aggodalmakat szólítsa meg, kezében egy felirattal: „Ezen is túl leszünk!” Naftali 2020 augusztusában interjúvolta meg Kleinmant, aki néhány hónappal később, 2021 májusában, kilencvenegy évesen hunyt el.

Visszaemlékezéseket összegyűjteni nem egzakt tudomány: a múlt felidézése óhatatlanul egyéni színezetű. Amikor idős emberek mesélik el a történetüket, az emlékezet sokszor szelektív, és a szépség mindig az emlékező szemszögéből válik láthatóvá. Mégis tagadhatatlanul megvan ezekben a visszatekintésekben az autentikus, közös arany szál.

Jaakov Josef Weiss volt az első az ötvenegyek közül, akinek hollétét Naftali kinyomozta. 2007. szeptember végén kereste fel Jaakovot manchesteri otthonában, két nappal jom kippur, az engesztelés napja előtt. Jaakov Szilágysomlyóról származott (a települést, amióta a területet Romániához csatolták, sokan Șimleu Silvaniei néven ismerik).

„Maga meg kicsoda?! – mennydörögte egy haragos hang a kaputelefonba, miután Naftali megnyomta a csengőt. – És mit akar?” Naftali, aki mindig is remekül fel tudta találni magát a váratlan helyzetekben, azt felelte, hogy az ő rabbija küldte, keresse fel Weisst, és azt üzeni, „akinek a bőrére auschwitzi számot tetováltak, de a hitét megőrizve megmenekült onnan, annak hatalmában áll áldást osztani”.

Kis idő múlva szálfatermetű, tiszteletet parancsoló alak jelent meg az ajtónyílásban. Lehetséges, hogy Jaakovot kíváncsivá tette a fiatalember pimaszsága, de 2011 júliusa előtt így sem volt hajlandó beleegyezni, hogy filmre vegyék a kettejük beszélgetését. Fürge agyával meg a szent iratokról szóló enciklopédikus tudásával bármikor folytathatott volna mély filozófiai vitákat is, de nemigen szerette a személyét előtérbe tolni.

Weiss természetes méltóságteljességgel mozgott, legyőzhetetlen hit áradt belőle, és meggyőző tisztasággal beszélt egyenletes, határozott hangján, mégis a fizikuma tett feledhetetlen benyomást a beszélgetőtársára. Jaakovot úgy is becézték, Tarzan, és félreérthetetlenül körbevette a tekintély aurája.

A közösségében nagy tiszteletnek örvendő rabbiban megvolt a túlélő magabiztossága, mellé a fájdalmas élmények árán jellegzetes életszemléletre tett szert. „A táborban kiderült, ki jó ember, ki a velejéig romlott – emlékezett vissza. – Láttam, hogy milliomosok hogyan csúsznak-másznak egy szelet kenyérért, és láttam, hogy okos emberek hogyan változnak át végtelenül ostobává.”

Nyolcvankét évesen halt meg, 2013. október 30-án. A következő év novemberében kiderült a New York-i zsidó közösségben, hogy az ötvenegyek közül két további túlélő, Wolf Greenwald és Chaim Schwimmer egymástól négysaroknyira lakik Brooklyn Borough Park nevű negyedében.

Annak dacára, hogy a legfogékonyabb korukban ennyire mélyreható közös élményben volt részük, ők ketten nem voltak túl közeli barátok. Wolf sohasem vett részt a seudat hodayán, a hálavacsorán, amelyet Chaim rendezett meg, közel hatvan éven át, évente az Ötvenkettedik utcán lévő szatmári zsinagógában, a gázkamrából való megmenekülésük évfordulóján. Nem volt köztük súrlódás vagy sértettség: egyszerűen Wolf életében mások voltak a prioritások.

Wolfot éppen a tizennegyedik születésnapján hurcolták el Auschwitz-Birkenauba a magyar Nagyalföldön található városból, Hajdúhadházról. A felszabadulás után azt jelölte ki életcéljául, hogy a jövendő generációt fogja tanítani. Ötvenöt éven keresztül a Borough Parkban található egyházi iskola titkáraként dolgozott, és a közösségen belül mindig csodálattal adóztak az elhivatottságának.

Tizenkét gyereke közül többen is tanárok lettek felnőttkorukban, így vitték tovább a családi örökséget. Mint az ötvenegyek legtöbbje, ő is azokat az értékeket tartotta legnagyobbra, amelyeket az anyja tanított neki, mielőtt elválasztották őket egymástól, Auschwitzba érkezésük után azonnal. Wolf mindig ragaszkodott ahhoz a nézethez, hogy a példamutatás a legjobb tanítás.

„Anyám a saját ruháját is odaajándékozta volna a szegényeknek, ha a szükség úgy hozza. Nem voltunk tehetősek, de ha meglátott egy szegény embert, beinvitálta a házunkba, és megkínálta vajas kenyérrel. Nem volt rá alkalmam, hogy elbúcsúzzak tőle. Rengeteg ember vitte magával óriási szívét a krematóriumba. Rettentő magányos hely volt.”

Naftali számára akkor kezdtek a történet építőkövei a helyükre kerülni, amikor Chaim megemlítette, hogy Londonban élő unokatestvére, Hershel Herskovic is egyike volt az ötvenegyeknek. Hershel öccsével, Jiszróellel együtt Munkácsról érkezett, a kárpátaljai régió kereskedelmi központjából, amelynek hosszú történetében jól megfigyelhetők a zűrzavaros időszakok. Jiszróel a tervezett kivégzésük előtti éjszakán elszökött a barakkjukból.

A város az első világháború végéig az Osztrák–Magyar Monarchia része volt. 1920-ban Csehszlovákiához csatolták. A Szudéta-vidék nácik általi megszállása idejétől fogva, 1938-tól a magyar fasiszták megszerezték az irányítást Munkács felett, egészen 1945-ig, amikor a település Mukacevo néven Nyugat-Ukrajna része lett.

Talán nem meglepő, hogy a zsidó közösség mély gyökerekkel rendelkezett itt, és önellátó volt. Míg Jiszróel nem szökött meg, leugorva a barakkjuk tetejéről, és menedéket nem talált orosz hadifoglyok között, a három fiú elválaszthatatlan volt. Chaim és Hershel együtt léptek be másnap a gázkamra öltözőjébe, eltökélve, hogy halálukban is ugyanolyan közel maradnak egymáshoz, mint egész életükben.

Hershel később kétszer is megmentette Chaim életét, aki nem élte volna túl azt az erőltetett menetet, amelyet Auschwitz-Birkenau kiürítése után, 1945 januárjában indítottak útra. Ha Hershel nem segít az unokatestvérének, és saját kabátja zsebébe dugva Chaim kezét nem vonszolja maga után végig az úton, másképp végződött volna a története. Mindketten tudták, ha a fiú megbotlik, meghal.

Még távolról sem értek véget a megpróbáltatásaik, amikor a mauthauseni koncentrációs táborba értek, ahol a fagypont alatti hőmérséklet dacára két hónapon keresztül sátorban kellett lakniuk. Chaimban alig maradt élet a második, Gunskirchenbe vezető, hatvan kilométeres menetet követően. A rabok mintegy negyede nem élte túl ezt a szakaszt.

Hershel élénken emlékszik rá, milyen szánalmat és rettenetet látott az amerikai felszabadító katonák szemében, akik május elején érkeztek a táborba: „Chaim halálos betegnek látszott. Jártányi ereje sem volt, a szeme kidülledt. Én annyira kimerültem, hogy képtelen voltam gondolkodni. Megláttak minket, és csak csóválták a fejüket. Nyilvánvaló volt, hogy el sem tudják képzelni, ezek után életben maradhatunk.”

Chaim vette át a szót: „Tífuszt kaptam, és öt napon át eszméletlenül hevertem egy roskatag régi kunyhó padlóján az erdőben, mielőtt megérkeztek a szabadítók. Az unokatestvérem attól félt, azonnal meghalok, könyörgött az amerikaiaknak, hogy vigyenek kórházba. Megtették, és onnantól az apácák ápoltak. Az egész testemet ellepték a tetvek, amit acélpálcákkal söpörtek le rólam. Miután megmosdattak, két napon át aludtam. Amikor felébredtem, új embernek éreztem magamat. Valóságos isteni beavatkozás volt.”

Közvetlenül a háborút követően Chaim rövid ideig Franciaországban és Angliában tartózkodott egy árvamentési program keretében, ahonnan Montrealba került. Sikeres papíripari vállalat tulajdonosa lett, huszonhat éven át Kanadában lakott, ahonnan végül áttelepült New Yorkba. Öt fia született, és 2024 májusában, Brooklynban bekövetkezett halálakor ötvenhárom unokája és közel kétszáz dédunokája volt. Kilencvennégy éves volt.

A túlélők sokszor komplex, sokrétű karakterek, mert komplex, sokrétű kor szülöttjei. Érzelmi szempontból sokszor jéghegyhez hasonlók: méltóságteljes jelenlétükbe mindig vegyül valami titokzatosság, mert a felszín alatt oly sok minden rejtőzik.

Hershel hivatalosan az anyja családi nevét viseli, de egy Londonban készült interjúban, amelyet Steven Spielberg készített a Survivors of the Shoah alapítvány részére 1997 júliusában Londonban, Solomon Taub néven utalt magára, az apai családnevét használva, amelyet az öccse, Jiszróel vitt tovább.

Az ehhez hasonló jelenségek általánosak voltak a Munkácshoz hasonlóan változékony társadalmi, kulturális és geopolitikai miliőben. Hershel szülei egyházi ceremónia keretében kötöttek házasságot, de az állam nem ismerte el hivatalosan a házasságukat az apjuk galíciai származása miatt. Ilyen körülmények között gyakori volt a szokás, hogy az utódok az anya családnevét viselték.

Ez akár az apjuk helyzetére adott elővigyázatos reagálás is lehetett volna, aki akkoriban rejtőzködni kényszerült, mert fennállt a veszély, hogy Lengyelországba deportálják. Amikor a második világháború kezdeti szakaszában Munkács cseh fennhatóság alól magyar irányítás alá került, Jiszróel rövid ideig elég optimista volt ahhoz, hogy felvegye az apja nevét, a Taubot.

A könyvünkben azonban továbbra is Hershel Herskovic néven emlegetjük a történet e nagy formátumú alakját. Nem sokkal azután, hogy találkoztam vele, váratlan fordulat következett be a projektben, néhány napvilágra került új információnak köszönhetően, miután véletlenül rátaláltam a Zsidó Távirati Iroda anyagai közt egy 2011 októberében írott cikkre. Ebből derült ki, hogy nem Hershel az ötvenegy egykori fiú közül az egyetlen, aki életben van.

A Hillel Kutler által vezetett „Seeking Kin” rovatban, amelynek célkitűzése eltűnt rokonok és ismerősök felkutatása, egy keresés jelent meg Mordeháj Eldar nevében, aki Izrael központi részén, Herzliyában lakott. Azokat kereste, akiket a „Szimchát Torá napján történt parancsvisszavonás kedvezményezettjeinek” nevezett. A cikkből kiderült, hogy egyikükkel, Mordeháj Linderrel 2011 nyarán kapcsolatba lépett, nem sokkal Linder halála előtt.

Eldar találkozott egy másik túlélővel, David „Dugó” Leitnerrel is, de egészen addig nem történt meg a nagy áttörés, míg 2016-ban meg nem jelent egy következő cikk. Eldar azon a héten két e-mailt kapott: az elsőt Isaac Schwimmertől, Chaim unokájától, aki megemlítette Wolf Greenwaldot, a felesége sógorának nagyapját is.

A második Harry Ullmantól érkezett Londonból. Hershel Herskovic barátja volt Harry, és Jaakov Josef Weisst is ismerte. Chaim, Hershel és Wolf bevallásuk szerint nem ismerték Eldart, és arról sem tudtak, hogy megpróbálja felkutatni a túlélőket, de a visszaemlékezései – meg az, amit ő a maga modorában „izgalmas” közös tapasztalatoknak hívott, mert „az izgalmas az egyetlen szó, ami leírhatja ezeket” – tiszták és világosak voltak.

Eldar szintén részt vett a második halálmenetben, és krónikus tífusztól legyöngülve érkezett meg Gunskirchenbe. Az amerikai felszabadítók által vezetett menekülttáborban ápolták. Rövid időre hazatért Hosszúmezőre, (románul: Câmpulung la Tisa), Máramarosba, a szülőfalujába, ahol legalább ötventagú tágabb családjából csupán két lánytestvére, Ita és Sarah maradt életben, meg egy nagynénje. A fivérével, Yehudával 1946 januárjában találkozott újra Németországban.

A négy túlélő testvér az újonnan alapított Izrael államban telepedett le. Mordeháj, lelkes cionistaként, harminc éven át szolgált az Izraeli Véderőknél (IDF), és főparancsnoki rangban szerelt le, miután komoly fejsérülést szenvedett egy csatában. Ezt követően az építőiparban és logisztikában dolgozott, és nem sokkal a találkozásunk előtt született meg az első dédunokája.

Amikor továbbítottam a két cikket Naftalinak, amelyeket relevánsnak gondoltam a kutatásaihoz, végigböngészte feljegyzéseit meg anyagait, és saját magát is meglepve rátalált egy filminterjúra, amelyet 2023 augusztusában vettek fel Eldarral. Viszonylag egyszerű feladat volt utánajárni, hogy még életben van-e, és kiderült, milyen fontos szerepe van a holokausztról szóló ismeretterjesztésben.

Jó barátja, Dugó Leitner, akivel Naftali 2020 augusztusában készített interjút, hihetetlen vonzerővel rendelkező, jó humorú, optimizmusát mindig megőrző ember volt. Amikor kilencvenhárom évesen – Tisá Beáv napján, a zsidóság legszomorúbb ünnepén, a jeruzsálemi templom lerombolásának emléknapján – elhunyt, mindenki úgy búcsúztatta, mint valóságos nemzeti kincset.

Abban, hogy Leitner ilyen széles körű közszeretetnek örvendett, nagy szerepe volt az éves rituálénak, amelyet január 18-án tartott, és évről évre egyre szélesebb körben elterjedt. Ezen a napon, annak évfordulóján, amikor 1945-ben elindult a halálmenet Auschwitzból nyugat felé, Dugó minden évben falafelt evett, és erre biztatta a környezetében élőket is. Azért a falafelt választotta, mert ezek a kis labdák a bilkelachra emlékeztették, azokra az aranybarna fánkocskákra, amelyeket Dugó kisgyerekkorában az anyja készített rendszeresen. Túlélő fia róla emlékezett meg ezzel a szertartással minden évben, és vele mindazokról, akik anyjához hasonlóan érkezésük után néhány órával a gázkamrában lelték halálukat.

Leitner egyszerű gesztusa olyan nagy hatással bírt világszerte, hogy a halála idején világszerte több mint százezer ember, köztük Izrael elnöke, Isaac Herczog is falafelt evett megemlékezésként.

Ahogy Dugó fogalmazott, a remény a sors legnagyobb adománya.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Tomka Eszter

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License