A hópárduc nyomában – Élet a Himalája peremén (részlet)
Author: Kulbhushansingh Suryawanshi
Date: 2026
Description: A hópárduc a Föld egyik legtitokzatosabb ragadozója. A Himalája sziklái között él, ritkán mutatja meg magát, ezért évszázadokon át számtalan mítosz szereplője lett. Nem véletlenül nevezik a hegyek szellemének... A hópárduc nyomábannem csupán ennek a ritka állatnak a története, hanem a kitartásról, a felfedezés öröméről és a természetvédelem jelentőségéről szóló, személyes hangvételű könyv. Olyan olvasmány, amely közelebb visz a Föld egyik legtitokzatosabb ragadozójához, és megmutatja, miért érdemes megőriznünk azt a világot, amelyben él. Kulbhushansingh Suryawanshi ökológus és természetvédő kö
Publisher: Corvina Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

CORVINA

Fordította

Silberer Vera

Szöveg és képek © Kulbhushansingh Suryawanshi, 2026

Térkép © Emily Faccini, 2026

First published in Great Britain by Granta Books, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kulbhushansingh Suryawanshi: The Ghost of the Mountains. Unravelling the Secrets of the Snow Leopard, Granta, London, 2026

Hungarian translation © Silberer Vera, 2026

A borító Karcagi Klára munkája. A borítón látható fénykép forrása: AdobeStock/ArtushFoto.

Anyámnak, Szunitának,
nővéremnek, Nehának,
feleségemnek, Bhagjának,
lányomnak, Tarának
és apámnak, Tatjának

Tartalom

Térkép

Bevezetés

I. rész – A rejtély

1. Az első találkozás

2. Sunshine és Shadow – Napfény és Árnyék

3. Gombócot a hópárducnak!

II. rész – Emberek

4. A Sen

5. Aztaj

6. Kasmír

7. Kirámolt karámok

III. rész – Hegyek és számok

8. A Gja-erőd

9. Kulcsfaj vagy kulcskő?

10. Napelemparkok

IV. rész – Válaszok

11. Látta a hópárducot?

12. Sebezhető veszélyeztetettség

13. Macskaszámlálás

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Képmelléklet

Képek jegyzéke

1. Kék juhok

2. Shadow, a hópárduc

3. Délelőtti terepmunka

4. Kibberi látkép

5. Aztajjal

6. M9 – a hím kilences

7. A Dél-Góbi-sivatag

8. A Silla-szurdok

9. Adatgyűjtés

10. Párzási időben

11. Kilátás az alaptáborból

12. Az Anya és a Testvérek

13. A Lingtit járva

Bevezetés

Himalája, India, 2008. január

A Magas-Himalájában télen melegnek számított a nappali mínusz 16 Celsius-fok. Himácsal Prades államban, a Szpiti-völgyben voltam, egy óriási szurdokban, amely mélyen beékelődik a Nagy-Himalája és Tibet hegyeibe. A szél korbácsolta, meredek sziklafalakkal szegélyezett, zubogó gleccserfolyókkal szabdalt vidéken, fent, a magasban, mínusz 35 fokig is süllyedhet a hőmérséklet.

A kék juh (Pseudois nayaur) – egy félig-meddig juhszerű, különleges vadkecskefaj – téli táplálékkereső viselkedésének tanulmányozása miatt jöttem ide. Az állat vállmagassága körülbelül 90 centiméter, nyájban él, nagyjából 6000 méter magasan a tengerszint felett. Kiválóan mászik, és titokzatos módon „eltűnik” a lejtőkön, a sziklákon, ahol a szürke szőr nem válik el a sziklás háttértől. Ha megijed, három-négy hangos, futballbírói sípszóra emlékeztető hangot ad, hogy figyelmeztesse a nyájat a veszélyre. A hím vastag, bordázott szarva hátra és oldalra kanyarodik, a nőstény szarva vékony, rövid, egyenes. A Tibeti-fennsíkon és a Nagy-Himalájában élő kék juhnak több neve van, hindi nyelven bháral, mandarinul jenjang, nepáliul naur, tibetiül na vagy szna, de még nem értünk a sor végére – és a kék juh a hópárduc kedvenc zsákmánya.

Úgy terveztem, hogy a 2007-es telet Szpitiben töltöm, ahol a táplálékukat kereső kékjuh-nyájakat követem, és részletesen feljegyzem, hogyan viselkednek, milyen növényeket esznek.

Aznap reggel hatkor indultam el a táborból, és fél nyolckor értem oda, ahol az előző nap kék juhokkal találkoztam – most a nyomukat sem láttam. Gondoltam, talán a következő domb mögé vonultak, de nem volt ekkora szerencsém. Még két órán át kerestem a nyájat fáradtan, átfagyva, aztán úgy döntöttem, pihenek kicsit, mielőtt folytatnám a keresést. A Hom nevű, hullámzó fennsík szélénél álltam. A jobb oldalamon egy szurdok húzódott, szédítő, ezer méteres mélységében a Silla folyóval, a Szpiti fontos mellékfolyójával. Amikor egy szirti sas repült el alattam a szurdokban, elővettem a fényképezőgépemet, hogy lefotózzam a Himalája madarainak királyát, de nem működött a gép: a hidegben csődöt mondott az akkumulátora.

Egyórás kimerítő mászással jutottam el a térdig érő hóban a kiszemelt 4500 méter magas fennsíkra. Ziháltam a ritka levegőben. Előttem a végtelen tibeti sztyeppe, jobbra a Silla folyót rejtő sötét, fagyos szurdok. Jégcsákányomra támaszkodva gyönyörködtem a panorámában, amikor a sziklák hirtelen megelevenedtek alattam, és egy házméretű sziklatömb zuhant a szurdokba. Addigra már megszoktam a sziklaomlásokat, de ekkorát még sohasem láttam. Mély csend állt be utána.

Élénk fütty törte meg a csendet: a kék juhok riasztása. Nagyon közelről hallatszott, de nem láttam az állatokat. Aztán észrevettem őket nem messze, a szurdokban – tizenkét kék juh legelt az egyik sziklapárkányon, átlós irányban úgy harmincméternyire tőlem. Végre hozzáláthattam viselkedésük és táplálkozásuk szisztematikus megfigyeléséhez. Több mint egy óra telt el, de a nyáj nem sokat mozdult. Az ég szürkére váltott, a levegőt tollszerű hópelyhek töltötték meg, a testem megmerevedett. Az egész szurdok befagyott – a sziklákat hó borította, néhány kopár fa árválkodott, a víz sem folyt a mélyben –, csak az időnként lezuhanó kisebb sziklák hangja hallatszott.

Aztán apró mozgást vettem észre a szemem sarkából. Ezúttal nem szikla omlott le; nem hallottam dübörgést. Ugyanazon a lejtőn érzékeltem a mozgást, ahol a kék juhaimmal voltam. Óvatosan odanéztem, ahonnan a fodrozódást sejtettem. Újabb mozdulat, és ezúttal megláttam: a hegyek szelleme. Hópárduc. Olyan jól álcázta magát, hogy soha nem fedeztem volna fel, ha nem lép egyet előre. A kék juhok nem vették észre a hópárducot; a hópárduc nem vette észre a kék juhokat. Alig több mint 100 méternyire lehetett alattam és a zsákmánya alatt egy sziklapárkányon.

Biztosan végig ott volt. Fiatalnak tűnt, a felnőtt állatoknál kicsit kisebbnek. Rövid időre leült, de éber maradt, nyakát kinyújtotta, fejét felemelte, szemével a horizontot fürkészte. Próbáltam valami jellegzetességet találni a bundáján, hogy azonosíthassam, de ilyen távolságból nem lehetett megkülönböztetni a részleteket. Felállt, és elindult a szikla mentén; óvatosan haladt, alig hagyott nyomot a mélyülő hóban. Olyan jól ismertem már ezeket a hegyeket, hogy pontosan tudtam, hová vezeti a sziklapárkány. Közvetlenül a kék juhok alatt kellett elhaladnia, aztán alattam, és egy távolabbi, szélesebb lejtőn előjönnie, tőlem jobbra.

Nem volt más hátra, a hópárduc előtt kellett elérnem a sziklapárkány kezdőpontját, és ott elbújnom, hogy jobban lássam. Teljes erőmből futottam, a ritka levegővel küszködve. A fennsík pereme tökéletesen eltakart az alattam haladó hópárduc elől. Annak a sziklapárkánynak a kezdeti szakasza, ahol a hópárduc ment, enyhén kiszélesedett, és egy kis fű is nőtt rajta: nem véletlenül legelt ott a kékjuh-nyáj. Ahogy a közeledő hópárduc útvonalán tanyázó kék juhokra néztem, két dologban voltam biztos: a hópárduc még nem érkezett meg, és nagy műsor lesz, ha megjön.

Két szikla között vonultam fedezékbe, az elülsőn a könyökömet támasztottam meg, mint egy távcsövet az állványon, a hátsónak pedig nekivetettem a hátam. Úgy tűnt, mintha órák teltek volna el, de a hópárducnak még mindig nyoma sem volt. Feltámadt a szél, a nap a felhők mögé bújt, és a nagy hidegben lassan megfagyott a ruhámra tapadt verejték. Átsuhant a fejemen, hogy a hópárduc talán megfordult és elment, amikor hirtelen újabb figyelmeztető sípszó hallatszott: mégis megérkezett. A közelben lehetett – a kék juhok futottak –, de nem láttam.

Hópárducfejjel kellett gondolkodnom: hol lennék én, ha én lennék ő? Végigpásztáztam a sziklapárkányt, ahonnan a hópárduc érkezését vártam, és végül megtaláltam: egy kiugró szikla alatt ült, tökéletesen beleolvadva a környezetbe. Tényleg elég fiatal volt.

Korábban sokszor láttam két pár mancsnyomot ezen a területen – egy anya és kölyke lábnyomait. Egy kameracsapda felvétele alapján a kölyök hímnemű volt. Lehet, hogy ő az? Már elválasztották az anyjától? És hol van az anyja? Elpusztult, vagy talán megint párzani próbál ezen a télen? Már attól is mosolyognom kellett, hogy a szemem elé került ez a hihetetlen teremtmény, de közben összevissza cikáztak a gondolataim. Tud majd vadászni? Képes lesz hamarosan elejteni valamit?

Aztán hirtelen, minden előzetes jel nélkül, a hópárduc felállt, óvatosan lecsúszott a szurdok meredek oldalán, és eltűnt odalent, a sziklák között.

Csak ekkor néztem körül. Az elmúlt néhány órában két-három centiméternyi hó gyülemlett fel, ami a Transzhimalájában egy nap alatt igazán soknak számít. A hőmérséklet tovább csökkent, és csak akkor derült ki, hogy megfagyott a lábam, amikor megpróbáltam megmozdulni. Túl sokáig ültem mozdulatlanul. Találtam egy kiugró sziklát, éppen olyat, mint amilyen alá a hópárduc bújt, összeszedtem néhány gallyat, és kis tüzet raktam. Levettem a csizmámat, és alig kaptam levegőt a belém hasító fájdalomtól, amikor a felmelegedő vér a lábamba áramlott: felolvadtak a lábujjaim.

Ültem egy darabig, már mindenem fájt a fáradtságtól, de boldogság töltött el. A szikla alatt, a kis tűz melegében, a körülöttem hulló hóban elöntöttek az érzelmek.

Korábban már láttam egyszer hópárducot, de ez most különleges alkalom volt. Először éltem át a hegyek, a hó, a párduc, a kék juhok és a saját lényem közötti tökéletes harmóniát. Természetes élőhelyén láthattam a világ egyik legritkább állatát, és pontosan megjósoltam a viselkedését. Abból a nyugalomból, amelyet ez az élmény adott, rájöttem, hogy már nem vagyok kívülálló. Eggyé váltam a tájjal, és éreztem az elfogadást. Képtelenség volt, hogy ne idealizáljam ezt a találkozást, és ne tekintsem meghívásnak a hópárducok világába. Régi álmom volt a hópárduc tanulmányozása, és most megkaptam a beavatást. Egyedül voltam a hópárduccal és a kék juhokkal, mélyen a Himalájában: abban a pillanatban megértettem, milyen az, amikor valaki hópárduc-biológus, és tudtam, mit akarok csinálni életem hátralévő részében. Egész pályafutásom során ezeket a pillanatokat kerestem, amikor eggyé válok a hegyekkel.

Ez a kötet a hópárducok tanulmányozásának nagyjából húszéves folyamatáról szól. Amióta ezzel a ritka állattal foglalkozom, azt kérdezték tőlem a leggyakrabban – különböző vacsorákon, cselekvési irányelveket megvitató tanácskozásokon vagy kormányzati szervek ülésein –, hogy hány hópárduc él ma. Ez fontos kérdés, mert ha tudjuk a hópárducok számát, könnyebben feltárhatjuk a populáció csökkenésének okait, és talán meg is menthetjük ezeket az állatokat a kihalástól. Egy faj megőrzése miatt alapvető kérdés lehet az egyedek száma, de ez a szám gyakran több figyelmet kelt, mint a faj fennmaradását fenyegető veszélyek tudatosítása. A szám az irányítás, a tudás, a hatalom érzetét kölcsönzi a kormányoknak. A hópárducok számbavétele tudományos kutatásom kulcsfontosságú mozzanata volt, a könyv pedig az eredmény kibontakozásának történetét meséli el.

A hópárducok számának firtatása után szinte mindig megkérdezik, hogy láttam-e valaha ezt a rendkívül rejtőzködő állatot. Miért akarunk annyira vad hópárducokat látni, és miért akarjuk a természetes élőhelyükön megfigyelni őket? A hópárduc megragadja az ember képzeletét. Az 1970-es évek elején a vadvilágot tanulmányozó George Schaller fényképezett először vadon élő hópárducot. A fotót alig néhány évvel az ember Holdra szállása után hozta le nagy hűhóval a National Geographic, és a hópárduc a Földön ma is létező rejtélyek szimbóluma lett.

Schaller barátja és útitársa, Peter Matthiessen 1978-ban publikálta a The Snow Leopard (A hópárduc) című könyvét. Ebben azt az expedíciót írja le, amelyre nem sokkal felesége halála után indult Schallerrel Nepál Dolpa körzetébe, hogy hópárducot lássanak. Matthiessen sohasem találkozott hópárduccal, és az állat vonzereje – szépsége, idilli, de elhagyatott hegyi élőhelye, óvatos, szinte mesebeli lényekre emlékeztető viselkedése – a mai napig vonz bennünket. Az evolúció során tökéletesedő hópárducok magányos életet élnek a Himalája legmagasabb pontjain, ahol csak gleccserek, hó, sziklák és jeges csúcsok veszik körül őket. Félénk állatok, ezüstös barna-fehér szőrükön sötét rozetták, kokárdakörvonalak tűnnek fel – olyan varázslatos köpeny terül rájuk, amely remekül beolvad a környezetbe, szinte észrevétlenné teheti őket. Hosszú, bundás farkuk van – az összes macska közül az övék a leghosszabb –, amelyet hideg éjszakákon vastag sálként tekernek maguk köré. A sziklákon járva úgy egyensúlyoznak a farkukkal, mint kötéltáncosok a rúdjukkal. Vastag, széles, szőrrel borított mancsuk hócsizmaként szolgál: úgy járnak a havon, mint a manók. Szokatlanul nagy orrüregükben felmelegítik a belélegzett hideg levegőt. Kicsi, lekerekített fülük a lehető legkisebbre csökkenti a hőveszteséget. Csendes ragadozók, képtelenek az üvöltésre. Füstként mozognak a sziklákon, a sziklafalakon. Közel két évtizeddel és sok megfigyeléssel a hátam mögött még mindig minden hópárduc-találkozás transzcendens élmény – olyan, mint a sötét éjszaka utáni hajnalhasadás. A hópárduc látványa megváltoztatta az életem folyását, és minden új találkozás az ismeretlen keresésére késztet; értelmet és célt ad az életemnek.

A hópárduc veszélyeztetett faj, ritkán fordul elő a Himalájában és Közép-Ázsiában elterülő tizenkét ország hegyvidékein. Ezekben az országokban törvény védi, de mivel távoli élőhelyeken és nehezen megközelíthető magaslatokon él, a megőrzése csak a közelmúltban vált sürgetővé. Hogyan is kezelhetnénk prioritásként egy olyan faj megőrzését, amelyről alig tudunk valamit? Először meg kell ismernünk az állatot, és csak azután aggódhatunk a fennmaradásáért. Korábban úgy gondolták, hogy a hópárducok biztonságban vannak zord, elzárt hegyi tartózkodási helyükön, és az ember sohasem hatol be himalájai királyságukba.

De a klímaváltozás a Himalája gleccsereit és folyóit is veszélyezteti. A globalizáció bonyolult, egész bolygót átszövő ellátásilánc-hálózatba vont be egymástól távoli helyeket, ezért messzi országok fogyasztói döntései is veszélyeztetik az olyan fajok fennmaradását, amelyeket arrafelé sohasem láttak, olykor a létezésükről sem tudtak. A bányászati kitermelés elérte a legmagasabb hegycsúcsokat és a legmélyebb óceánokat, még a Föld legtávolabbi sarkaiban is hiába keresünk védelmet.

A hópárduc története azonban a reményről szól. Amikor először találkoztam hópárducokkal, mitizáltam, az embertől távoli világ lakóinak tekintettem őket. De hamar rájöttem, milyen szorosan összefonódik az életük az emberekével. Kutatásaim során megtanultam, hogy többször részesülhetnék a hópárducok látványában, ha többet tudnék a környezetükről: azokról a hegyekről, ahol élnek, azokról a növényevőkről, amelyekre vadásznak, és azokról az emberekről, akikkel ugyanazon a tájon élnek. Közel húszévnyi kutatás során egyaránt törekedtem ezeknek az összefonódásoknak a feltárására és a hópárduc biológiájának feltérképezésére. Az után a hosszú idő után, amelyet a helybeliekkel – a hegyek és vadviláguk igazi őreivel – töltöttem, szilárdan hiszek a hópárduc fényes jövőjében.

Néhány megjegyzés a nyelvhasználatról

Bár a „Himalája” szót egyes számban használjuk, többes számú alak, a nepáli himal, „hegy” szóból származik.

Valódi emberekről mesélek, és amikor a keresztnév a vezetéknévvel együtt szerepel, akkor a valódi nevet használom. Az önálló keresztnév azonban álnév, amit a személyiségvédelem indokol.

I. RÉSZ

A rejtély

Kék juhok

1

Az első találkozás

„Sose lát hópárducot – mondta egy professzor, amikor tanácsot kértem a mesterképzéssel járó kutatásomhoz. – És nem lesz elég adata a diplomamunkája megírásához.”

A Bengalúrui Biológiai Tudományok Nemzeti Központjában (National Centre for Biological Sciences, NCBS) vadvilág-biológiára és -megőrzésre szakosodtam, a 2008-ban beadandó diplomamunkám pedig a belépő ahhoz a kutatói pályához, amelynek során a vadon élő állatokat akartam tanulmányozni. Az amerikai borostyánligás egyetemek mintájára többhektárnyi zöld pázsittal körülvett, légkondicionált kutatólaboratóriumokkal és cappuccinót kínáló kávézókkal felszerelt NCBS a biológiai rendszerek kutatásának egyik vezető indiai intézete, ahol a molekuláktól kezdve az ökológiai rendszerekig szinte mindent tanulmányoznak. Kemény munkával és a vadonjárás tehetségével felvértezve jutottam be ebbe az elit tudományos intézménybe, de most a továbblépésért küzdöttem: azon a kapun is be akartam lépni, amelyen a „hópárduc” felirat állt.

„Nagyon tetszik az az ötlet, hogy a Himalájában akarja vizsgálni a hópárducok és a kék juhok közötti ragadozó-zsákmány kapcsolatot – mondta egy másik oktató –, de inkább a tigrissel és a szarvassal kellene foglalkoznia itt, Dél-Indiában. Ott 40 fokos hideg lesz télen, maga pedig India egyik legmelegebb részéről származik, hogy bírja majd a himalájai telet?”

Ebben volt valami. Csak néhány – főleg nyugati – kutató tanulmányozta addig a vadon élő hópárducokat, és megállapításaikat sokszor nehezen tudták alátámasztani a megfelelő terepi adatokkal.

Az is igaz, hogy meleg vidéken nőttem fel, egy faluban, India középső részén, Mahárástra államban, annak a híres UNESCO-világörökségi helyszínnek a közelében, ahol huszonkilenc buddhista barlangot vájtak a sziklákba Adzsantánál az i. e. 2–4. században. A falumban gyakran meghaladja a hőmérséklet a 40 °C-ot – gyerekkorom forró nyarait mangóevéssel és vízbe ugrálással töltöttem. Nagyanyám utolsó adzsantai tigrisről szóló meséje mellett nőttem fel. Ez a tigris megölt egy tehenet a falunk szélén, és nagyanyám a legapróbb részletekig elmondta, hogyan virrasztott nagyapám a tetem közelében, egy tehénistállóban, és lőtte le a tigrist egy teliholdas éjszakán. Apám akkor még kisfiú volt, de emlékszik, hogy a kimúlt tigris mellett ült, és azt méricskélte, milyen magas a vadállat hosszához képest. Nagyanyám szomorúan fejezte be a történetet: elbeszélése szerint ez volt az utolsó alkalom, hogy tigrist láttak a falunk közelében. Gyerekkoromban sajnáltam a történet végét, de mindig igyekeztem megőrizni annak a büszkeségét, hogy nagyapám segített a falunak. A tigris tanulmányozásának ötlete visszhangra talált bennem.

De úgy éreztem, hív a Himalája. Tizenöt éves korom óta megszállottan vonzottak a meredek falak. Mindegy, mi volt, szikla, hegy vagy épület, valahogy meg kellett másznom. Tinédzserként minden ébren töltött percben azon gondolkodtam, hogyan juthatnék el a Himalájába, az „igazi hegyek” közé. Az volt az álmom, hogy a hegyekben éljek, cél nélkül túrázzam és másszam – nem a rekordok kedvéért, hanem azt szerettem volna, ha egyszerűen önmagam vagyok és a szenvedélyemnek hódolhatok. A Himalájában születő diplomamunkám örökre a hegyekhez láncolhatott volna. Tudtam, hogy megbirkózom a himalájai téllel. Tizenkilenc évesen Ázsia egyik legjobb hegymászóiskolájában készültem rá fel, és a jeges lejtőkön is megálltam a helyem. Másrészt az NCBS nyári szünetében, a második szemeszter után, egy hópárduckutatással és -megőrzéssel foglalkozó szervezetnél dolgoztam gyakornokként, és biztos voltam abban, hogy elég adatot gyűjtök majd a diplomamunkám befejezéséhez. Csakhogy – mivel gyerekkoromban belém verték az idősebbek iránti feltétlen tiszteletet – nem mertem vitatkozni a tanáraimmal.

A végső döntés a diplomamunkaterv-védési szemináriumon született meg, azon a szokásos, harmadik szemeszter végi, kimerítő rituálén, amelyen a hallgatók bemutatják a kutatási terveiket a professzorokból és gyakorló természetmegőrző szakemberekből álló közönség előtt. Ha elfogadják az elképzelést, akkor a hallgató megkapja a szükséges anyagi támogatást és az engedélyt, hogy hat hónapig a javasolt helyszínen folytasson kutatásokat. Úgy döntöttem, a hópárduc zsákmányfajainak kutatását terjesztem elő, nem a macskáét, mert ez talán megvalósíthatóbbnak tűnik. Mutattam magamról egy fényképet is, ahol egy jeges himalájai csúcsot mászom meg, hogy meggyőzzem a hallgatóságot: még a téli hideggel is megbirkózom. Amikor odamentem a szónoki emelvényhez, és elsötétítették a szemináriumi termet, majd a tanárok és a diákok hátradőltek a székükön, hogy meghallgassák a tervemet, egy barátnőm hangja csengett a fülemben, aki azt mondta: lesznek olyanok a közönségben, akik pusztán a merészségéért is támogatni fogják a programomat.

Először két évvel a mesterképzésem előtt utaztam a Himalájába. Ez 2004-ben történt, ekkor vettek fel az indiai Uttarákhand állambeli Nehru Hegymászó Intézet alapképzésére. Az intézetet, India legjobb hegymászó iskoláját, India első miniszterelnökéről, Dzsaváharlál Nehruról, a lelkes túrázóról és hegymászóról nevezték el. Az iskola igazgatóját az indiai hadsereg nevezi ki olyan magas rangú tisztek közül, akik a világ legnehezebb hegyein vezettek hegymászó-expedíciókat, és kitűntek a hegymászótudásukkal.

Huszonnégy órás vonatút, majd egy éjszakai buszút után, fényes reggel érkeztem meg a Himalája lábához Risikésnél. A Nagy-Himalája itt emelkedik ki hirtelen Észak-India termékeny síkságából. Itt tör elő a Gangesz a szűk völgyekből és terül el a széles, nyílt terepen, ahol megnyugszik, aztán kanyarogva megteszi a többi két és fél kilométert a tengerig. Uttarkasi és az intézet innen még egynapi autóútra volt, de Risikést is meg akartam nézni, mielőtt továbbindultam volna a hegyekbe. Ide jött el a Beatles harmincöt évvel ezelőtt, amikor spirituális megvilágosodásra vágyott. Itt írta John Lennon a „Dear Prudence”-t a magukba zárkózók bevonására, az empátia, az emberi kapcsolatok erősítésére biztatva az embereket. Azok a hindu zarándokok, akik a Csar Dhámba, a négy szent városba igyekeznek, évszázadok óta Risikésnél, a Gangesz partján kezdik meg útjukat, ahonnan a Jamuna forrásához mennek, Jamunotriba, aztán a Gangesz forrásához, a Gangotriba. A néhány igazán elkötelezett további 18 kilométert gyalogol a Gangotri-gleccser torkolatáig, a Gaumukhhoz, a Tehénszájhoz – oda, ahol a gleccser megolvad, és a Bhágirathi folyót táplálja, amely az Alaknandával később a Gangesszé egyesül. Ezek a zarándokok vették észre először a Gangotri-gleccser visszahúzódását – ami az ő szemükben szent helyük szó szerinti visszavonulását jelentette.

Engem a gleccserek mögötti magas csúcsok érdekeltek. Olvastam, hogy Risikésből talán megpillanthatom a Bandarpuncs (6316 m) és a Szvargarohini (6252 m) csúcsait. Ezek a lélegzetelállítóan szép hegyek jóval 6000 méter fölé magasodnak, és mitológiai szerephez jutnak a Rámájanában és a Mahábháratában, az indiai irodalom legelismertebb eposzaiban, meghatározó szövegeiben. A Bandarpuncs – Majomfarok – nevét Hanumánról, a majomistenről kapta, és arról a történetről, amelyben átugrott Indiából Srí Lankára, hogy megmentse Szítá hercegnőt. De engem a Szvargarohini ragadott meg. A neve szó szerint mennybe vezető utat jelent. Ezt az utat választották a Pándava testvérek és feleségük, Draupadí, a Mahábhárata főszereplői, hogy a mennybe jussanak. Tizenkilenc évesen, amikor a szabadban képzeltem el a kutatói pályámat, nekem a földi mennyországot jelentette.

Még a buszról leszállva is az eget pásztáztam, a nagy hegyet kerestem, meg is botlottam. A buszmegállóban álló csájvala (utcai teaárus) már sokszor látott ilyet. „Innen szépek a hegyek, de feljebb, közelebb már nagyon hideg van. Kérje az áldásukat, mielőtt a meghódításukra indul”, mondta, és egy csésze gőzölgő teát nyújtott oda. Sáfrányszínű sálat viselt a vállán, hosszú szakálla és nyugodt arca volt – bölcs embernek tűnt.

Két napot töltöttem Risikésben, aztán egy nagy telekocsis taxival indultam Uttarkasiba; az autóban ülésenként fizettünk. A taxi megszabott útvonalakon közlekedett, és aki elsőként fizetett, a sofőr mellett ülhetett az első ülésen. A következő négy utas a középső, az utolsó négy a hátsó ülésen foglalt helyet. A csájvala azt mondta, várjam meg, amíg olyan taxit nem találok, ahol első vagy középső ülésen ülhetek. Alig hagytuk el Risikést, az út kanyarogni kezdett, az egyik oldalán sziklák szegélyezték, a másikon mély szurdok. A Himalájába felkaptatva a kanyargó Gangesz vékony fehér szálnak tűnt a meredek, zöld hegyfalak alján. Minden sziklán, amely mellett elhaladtunk, hegymászóutakat kerestem. Valahányszor az autó átkelt egy hegygerincen, és egyik völgyből a másikba ért, jeges csúcsokat pillantottam meg a távolban. Többségüket az alakjuk alapján ismertem fel, ami olyan elégedettséggel töltött el, mint azt az amatőr ornitológust, aki egy általa sosem látott madarat azonosít. Ez segített elterelni a figyelmemet a hátsó ülés utasaitól, akik „tengeribetegek” lettek, és az ablakon hánytak ki. Minden olyan autó hátsó ablakait, amely mellett elhaladtunk, összevissza hányták. Nyolc órát kellett még kibírnunk.

Úti célunk, Uttarkasi, mélyen a Himalája közepébe ágyazódott. Az út menti kopár lejtőkkel ellentétben itt tűlevelű fák borították a hegyoldalakat, de ezek sem tudták elrejteni annak az óriási földcsuszamlásnak a háromfelé ágazó nyomát, amely egy évvel korábban eltemette a város egy részét. Szerencsére a lakosokat evakuálták, és nem volt halálos áldozat, de az eset mindenkit, zarándokot és hegymászót egyaránt arra figyelmeztetett, hogy a Magas-Himalájában veszélyek leselkednek rá.

Az érkezésünk utáni reggelen a Nehru Hegymászó Intézetben (Nehru Institute of Mountaineering) ötfős kis csoportokba, kötélpartikba osztották a résztvevőket, és minden csoport kapott egy oktatót. Én a hármas kötélpartiba tartoztam, az oktatónk Naib Szubedar Rádzsender Szingh volt. A „naib szubedar” az indiai hadseregben viselt rangját jelölte, de a munkája elsősorban hegymászásból állt. Ő volt az egyik csúcsmászó a Mount Everestre (Csomolungmára) és a Lhocére indított legutóbbi, indiai expedícióban, és átkelt a két csúcsot összekötő gerincen. A Sisapangmára, a világ tizennegyedik legmagasabb csúcsára induló első indiai expedícióba is beválasztották. Az egyik legjobb szakemberhez kerültem.

Rádzsender – sir, ahogy hívtuk – Sir Edmund Hillaryre emlékeztetett azon a fotón, amelyen Tendzing Norgajjal kapták le 1953-ban, közvetlenül azután, hogy visszatértek a Mount Everest csúcsáról. Rádzsender magas volt, a bőre cserzett, arca hosszúkás, de rokonszenves. Laza ruhát viselt, a fején pedig sálat, amelynek szabad végét a nyaka köré tekerte. Keveset beszélt, de minden egyes szava olyan tanács volt, amely a mászáskor megmenthette az életemet. A kötélpartink felkészítését ezzel kezdte: „Együtt fognak dolgozni, együtt fognak enni, és megtanulják, hogy egymásra bízzák az életüket. A mászás veszélyesebb szakaszain kötelet fognak használni, tehát kötéllel lesznek egymáshoz kötözve, és felelősek lesznek a kötélpartijuk biztonságáért. Ha valamelyikük megcsúszik, a többieknek kell biztosítaniuk.” Mindig a lényegre szorítkozott.

A kötéltechnikával együtt megtanultuk a hegymászás három alapvető elemét: a sziklamászást, a hómászást és a jégmászást. A képzés első nyolc napján dugig pakolt hátizsákot cipeltünk magunkon az intézet kampuszáról 8 kilométerre, a Tekhla sziklamászó területre, aztán a nap hátralévő részében sokemeletes házakkal vetekedő sziklákat másztunk meg. A Tekhla gyönyörű erdő volt, ahol széltől-esőtől koptatott, gömbölyű sziklák hevertek mindenfelé. Az Uttarkasiéhoz hasonló földcsuszamlás hozta ide ezeket a sziklákat több száz, ha nem több ezer évvel ezelőtt.

Gyerekkoromban sokat barangoltam a fekete bazaltdombok között Adzsanta, a falum környékén, ezért jól ment a tekhlai sziklamászás. Arra is felhasználtam az időt, hogy megismerjem kötélparti társaimat, és Rádzsessel jó barátok lettünk. Ő az uttarákhandi Erdészeti Minisztériumnál dolgozott erdőőrként. Alacsony volt, csak a vállamig ért, nem tűnt különösebben izmosnak, mégis rendkívül erős volt, és könnyedén biztosított kettőnket is, amikor úgy tettünk, mintha lecsúsznánk egy meredek sziklafalon. Nem sokat beszélt az első néhány napon. Később is csak akkor, ha nem voltak sokan a közelben. Fiatalon lett az Erdészeti Minisztérium munkatársa, és többnyire erdőtüzet oltott. Éhbérért dolgozott, és azt remélte, hogy képzett hegymászóként jobban fizetett munkát kap majd a minisztériumtól.

A sziklamászás után háromnapos túrával értük el a 4000 méter magasságban fekvő Dokriani-gleccser nyelvénél kialakított tábort. Nagy, tűlevelű erdőkön, időnként sűrű, lombhullató erdőkön gyalogoltunk át. A napsugarak alig súrolták a talajt. A második napon rétekkel tarkított lejtőkre értünk. A magas gerincek és a jeges csúcsok közelében megritkultak a rododendronok.

Délben a túraútvonal mellett pihentünk, amikor észrevettem, hogy Rádzses egy hegy lejtőjét figyeli. Nem árnyékolta a szemét a kezével, és nem használt távcsövet; csak egy helyben tartotta a fejét, és átható tekintettel bámult. Megpróbáltam kideríteni, mit néz. Először nem láttam semmit, aztán mintha minden réteg különvált volna, megpillantottam a földet, a sziklákat, a növényzetet és azokat a szürke pontokat, amelyek hegyi kecskékként öltöttek alakot. Olyan volt, mintha a csaknem függőlegesen meredő sziklák oldalára ragasztották volna őket. Rádzses halkan megszólalt: „A tangrol olyan helyekre is feljut, ahová még a hegymászók is nehezen kapaszkodnak fel.” Ebből a távolságból nem tudtam megkülönböztetni a részleteket. Az alapszakon zoológiát, botanikát és informatikát tanultam az egyetemen, mégsem ismertem a tangrol szót. Megkérdeztem Rádzsestől, hogy a kék juhra vagy a kőszáli kecskére gondol-e. Azt mondta, a Himalájának ezen a részén nincsenek kőszáli kecskék, a többit rám bízta.

Közben egyre többen csatlakoztak hozzánk, de szinte senki sem látta meg a kék juhokat, és társaink hamarosan elvesztették az érdeklődésüket. Megpróbáltam rávezetni őket, hogy merre keresgéljenek, de hiába. Nemsokára újra ketten maradtunk. Rádzseshez fordultam, hogy megkérdezzek tőle valamit, és meglepve vettem észre a helyén az iskola igazgatóját, Asók Abbej ezredest. Rádzses eltűnt. Abban az időben Abbej ezredes volt a leghíresebb indiai hegymászó. Ő vezette a legutóbbi Everest–Lhoce-expedíciót, és rá várt az első, Sisapangmára induló indiai expedíció vezetése. Szigorú arca volt, és arra számítottam, hogy megdorgál, mert elterelte a figyelmemet a kék juh, de meglepetésemre azt mondta: „Jól kiszúrta.” Mielőtt elmondhattam volna, hogy Rádzses vette észre őket, hozzátette, hogy az iskola 60 kilós könyvtárat visz a táborba. Próbáljak utánanézni a kék juhnak. Ekkorra már ismertem a hegymászók szokását: mindent a súlya alapján mérnek. Később Rádzsender elmondta nekünk, hogy azért érdemes figyelnünk a kék juhokra, mert kiszabadíthatják a laza köveket, amelyek lejjebb eltalálhatják a hegymászókat. A kék juhok az emberek fölötti területeket szeretik, mert ott biztonságban érzik magukat. Akkor még nem sejtettem, hogy néhány év múlva a kék juhok állnak majd a kutatásaim középpontjában. Sőt, azt sem tudtam, hogy ahol kék juh van, ott hópárduc is van.

A táborunkat a lavinaveszélytől távol, lapos vidéken alakították ki; kis falura emlékeztetett. Negyven diák kapott négy nagy sátrat, mindegyikben két kötélparti fért el. Az oktatók öt kis, kétfős sátorban laktak. Felállítottak még egy nagy kantinsátrat és egy élelmiszersátrat, itt kapott helyet a könyvtár is. Az igazgató sátra kicsit távolabb állt. A sátrainkból láthattuk a Dokriani-gleccser nyelvét. A gleccserből eredő folyó a táborunktól százméternyire zubogott. A folyón túl volt a Draupadí-Ka-Danda csúcs (5670 m), „Draupadí sétapálcája”. A gleccser a Bandarpuncs lábánál eredt, ennek a hegynek a csúcsát láttam Risikésből.

Október volt, az alaptábort több centi hó borította. A következő két hétben a Draupadí-Ka-Danda lejtőin hómászást, a Dokriani-gleccseren jégmászást tanultunk. Mindennap korán reggeliztünk, majd elindultunk a hegyre, és délig gyakoroltunk, aztán a magasra emelkedő nap megolvasztotta a havat és a jeget, ami sziklaomlást és lavinát indíthatott el. Délután és este elméleti órákon vettünk részt, ahol elsősegélynyújtást, expedíciótervezést, magaslati akklimatizációt és navigációt tanultunk. A képzés a Draupadí-Ka-Danda vagy a környező vidék egyik magas pontjának csúcstámadásával zárult az utolsó két napon. Rádzsender úgy tervezte meg a csúcstámadást, hogy kiderüljön, ki a hegymászó és ki a túrázó, de óvatosan fogalmazott, és azt mondta: ez expedíció, nem verseny, és a kötélpartitól is azt várta, hogy egységet alkosson. A csúcstámadás minden csoport számára egyfajta beavatási rítus, tizennyolc évvel később azonban, 2022. október 4-én egy csoport kudarcot vallott. A Draupadí-Ka-Dandán, nagy magasságban, egy lavina huszonnyolc diák és két oktató életét követelte. Ez kétségtelenül a világ egyik legsúlyosabb hegymászó-katasztrófája volt, de a híroldalakra alig jutott el a tudósítás. A világ még mindig a pandémiából lábadozott, és senki sem akart hallani az újabb indiai halálesetekről.

Komolyan vettem az igazgatónk tanácsát, és a táborban a beköltözésünk első napján egyenesen az élelmiszersátor felé vettem az irányt. A 60 kilós könyvtár egy ideiglenes, deszkákból készült polcon kapott helyet, körülötte cukros, rizses, húskonzerves és lisztes dobozok. A nagy, zöld katonai sátorban az egyetlen fény- és levegőforrás a bejárat volt. A könyvtár a hegymászóvilág „ki kicsodá”-ját kínálta az olvasóknak. A polcokon sorakoztak Sir Chris Bonington csapatának beszámolói az Annapurna déli falának megmászásáról, Maurice Herzog első 8000 méteres csúcshódítása, Hermann Buhl első Nanga Parbat-mászása, M. S. Kohli kapitány és India első sikeres Everest-expedíciója. A kék juhokról semmit sem találtam, de valami más felkeltette a figyelmemet: a legendás Reinhold Messner My Quest for the Yeti: Confronting the Himalayas’ Deepest Mystery (A jeti nyomában – találkozás a Himalája legmegfoghatatlanabb rejtélyével) című könyve. Messner minden idők egyik legnagyobb hegymászója. Ő mászta meg először mind a tizennégy 8000 méter feletti csúcsot, méghozzá oxigénpalack nélkül; átgyalogolt az Antarktiszon és Grönlandon, és egyedül átkelt a mongóliai Góbi-sivatagon, a könyv címe pedig arra utalt, hogy rögeszmésen kereste a legendabeli jetit. Először meglepődtem, hogy egy akkora hegymászó is a jeti után kutatott, mint Messner, mert zoológushallgatóként az emberi képzelet szüleményének tartottam ezt a lényt. De az megérintett, hogy vannak nagyobb ismeretlenek is, mint a megmászatlan csúcsok és a járatlan útvonalak. Értesítettem az ellátási felelőst, hogy kikölcsönzöm a könyvet. Az igazgató és Rádzsender elől viszont el akartam dugni – nehogy azt higgyék, hogy nem veszem komolyan a hegymászást. Reinhold Messner képét kiakasztották az intézet főépületében, és úgy hírlett, az igazgató személyesen ismerte őt. Átfutott az agyamon, hogy kérdéseket tehetnék fel az igazgatónak Messnerről és Messner jeti elképzeléseiről, de ezzel a kirúgást kockáztattam volna. Először el kellett olvasnom a könyvet.

A jégmászás gyakorlásakor először is megtanultuk, hogyan járjunk hágóvassal a gleccseren. Nehezebb volt, mint gondoltam, és veszélyes is, ha nem sikerült elég gyorsan másznom hágóvassal a lábamon. Amikor megszoktuk, jöhetett a jégmászás, az egyik kezünkben jégcsákánnyal, a másikban jégkalapáccsal. Egyre több dologra kellett figyelni: jégcsákány és jégkalapács a két kezemben, hegyes hágóvas a lábamon, a jégfalba hajtott jégcsavarokba fűzött biztosítókötél, a fölöttem mászó társak, akik laza köveket és jégdarabokat mozdíthatnak el véletlenül, a mögöttem mászó társak, akiket én sebesíthetek meg véletlenül, a folyamatosan változó időjárás szemmel tartása – és a lista folytatódott. De mindez egyre jobban bevésődött az izommemóriába.

Nappal a hegymászást gyakoroltam, késő este pedig Messnerről és a jetiről olvastam a hálózsákomban. A jégen gyorsabban haladtam, mint a könyvvel. Fárasztó volt a mászás, és sokat kellett ennem, pihennem, hogy bírjam. Az első napokban több résztvevőnek csökkent az étvágya a magasság miatt. Rádzsender azt mondogatta étkezéskor: „A hadsereg a hasával menetel, a hegymászók meg azon másznak.” De a jeti rejtély nyomában indított expedíció leírásának minden oldala magával ragadott. Messner azt az útvonalat járta be, amelyen a serpák szerint az őseik jutottak el Kelet-Tibetből a Khumbu-völgybe. Egy este, a halványuló fényben, egy embernél nagyobb, két lábon járó lényre bukkant. Aztán meglátta a lábnyomát, amely minden másnál nagyobb volt, mint amit addig látott. Egy feltételezett jetilábnyom fotójáról is írt, amelyet a himalájai hegymászás úttörője, Eric Shipton készített 1951-ben; ezután a korabeli média felkapta a jetit. Akkora volt a lelkesedés, hogy még Sir Edmund Hillary is expedíciót vezetett a jeti felkutatására 1960-ban.

„Hogy ne őrüljek bele ebbe a rejtélybe [a jetiébe], vissza kell térnem a hegyekbe”, írta Messner.

Engem nem a jeti babonázott meg, hanem az, hogy ennek a mesebeli lénynek a története mennyire rabul ejtette a világ néhány legnagyobb hegymászóját. Megkérdeztem Rádzsest a jetiről, ő pedig habozás nélkül legyintett rá. Aztán elmesélte két, Himalájában élő medvefaj viselkedését. A himalájai fekete medve az Alacsony- és a Közép-Himalájában, az erdős élőhelyeken fordul elő, az alpesi rétek barna medvéje a hóhatárhoz közelebb él. Megkérdeztem tőle, melyik a veszélyesebb, mire ezt válaszolta: „Egyformák, mindkettő elmenekül, ha figyelmezteted őket, hogy jössz. De többen sérülnek meg a fekete medve miatt, mert belebotlanak a sűrű erdőkben. A magasabb vidékek növénytakarója miatt nyíltabb a terep, ami elég időt hagy, hogy az ember és a barna medve meglássa és elkerülje egymást.” Rádzses olyan magabiztosan és tapasztaltan beszélt a himalájai állatokról, hogy tudtam, soha többé nem hozakodom elő a jetivel.

A csúcstámadás előtti este nagy volt az idegesség az alaptáborban. Az esti teázáskor néhányan szokatlanul csendben maradtak, másoknak be nem állt a szájuk. Az igazgató beszédet tartott a tábor lakóinak, és bejelentette, hogy egy névtelen, körülbelül 5800 méter magas csúcsot fogunk megmászni. A nagy hó miatt túl veszélyesnek ítélték a Draupadí-Ka-Dandát és a Bandarpuncsot az újonc hegymászók számára. Rádzsender bátorította a csapatot. „Holnap új fejezetet nyitnak az életükben – mondta. – Vagy végleg feladják a hegymászást, vagy örökre eljegyzik magukat a hegyekkel.” Minden idegszálunkkal odafigyeltünk, szavai isteni bölcsességnek tűntek. Figyelmeztetett, hogy a balesetek többsége lefelé következik be, amikor a gondolataink elkalandoznak a csúcs meghódításával járó büszkeség vagy a kudarcból fakadó csalódás miatt. „Maradjon együtt a kötélparti, és ne lankadjon a figyelmük, amíg mindenki vissza nem ér a táborba – tette hozzá. Sikeres hegymászói karriert kívánt, és azzal bocsájtott el bennünket, hogy mindig tudnunk kell, mikor kell visszafordulni. – Egyetlen hegycsúcs sem ér annyit, mint az ember élete; ne akarjanak körömszakadtáig feljutni. Menjenek vissza egy idő múlva, és próbálják meg újra.”

Később, amikor már sötétedett a völgyben, a Bandarpuncs csúcsa még mindig ragyogott a lemenő nap utolsó sugaraitól, amelyek visszatükröződtek jeges felszínéről. Rövid sétára indultam, hogy megnyugodjam. A jetin és a hegymászáson kattogott az agyam. A tábortól kicsit eltávolodva úgy éreztem, mintha figyelnének, ezért megfordultam. A kantinsátor közelében egy izzó világított, egyébként minden csendes volt. Átsuhant az agyamon a jeti. Sétáltam kicsit, aztán leültem egy sziklára, és néztem, ahogy a napsütötte Bandarpuncs-csúcs lassan sötétbe süllyed, és lángoló narancssárgáról jeges kékre vált. Azokra a hegymászókra gondoltam, akik ilyen helyekre merészkedtek, és azokra, akik eltűntek, néha nyomuk veszett. Addig ültem ott, amíg meg nem nyugodtam. Ideje volt visszatérnem. Még nem sötétedett be egészen, de kitapogattam a zsebemben a fejlámpámat, hátha szükségem lesz rá.

Valami furcsát érzékeltem az előttem húzódó ösvényen. Egy mancs nyomát vettem észre, lábnyomot a saját lábnyomomon, amely merőlegesen keresztezte az ösvényt a jobb oldalamon futó folyótól a bal oldalamon emelkedő magas gerincig. Vastag, hosszúkás mancs nyomát láttam, akkorát, mint a tenyerem alsó része, és négy, karom nélküli, tökéletesen kerek lábujjét. A kutyák lábnyomán mindig látszik a karmoké is, mert nem tudják behúzni őket, mint a macskák. Ezek a nyomok macskától származhattak, de ilyen magasan a Himalájában csak hópárducra gondolhattam. Bekapcsoltam a fejlámpámat, és körülnéztem – hátha egy hópárduc bámul vissza rám kíváncsian. Ugyanott voltam, ahol korábban megéreztem, hogy figyelnek. Az ösvény mellett rejtőzött a hópárduc, arra várva, hogy továbbmenjek, mielőtt átkel az ösvényen, és felmászik a gerincre?

A mancsnyom felfedezése után izgatottan tértem vissza a táborba. Most már megértettem Messnert, aki azt hitte, hogy jetit látott; odakint, a távoli hegyekben intenzíven érzékeljük a vadállatok jelenlétét. Rádzses a hálózsákjában feküdt. Nem akartam zavarni, de ő kikukucskált, és megkérdezte, mitől vagyok olyan izgatott. Hezitáltam, beszéljek-e neki a nyomról. Látni akarta. Ezért kiosontunk a sátrunkból, és fejlámpa nélkül mentünk le az ösvényen, nehogy meglássanak az oktatók, az igazgató szeme elé pedig végképp nem akartunk kerülni.

Nagy igazolás volt, amikor Rádzses is hópárducnak tulajdonította a nyomot. „Ha maradt még rejtély a Himalájában, akkor az a hópárduc – mondta. – Azt hiszem, láttam egyet pár évvel ezelőtt, amikor Gangotri környékén túráztunk, de soha nem mondtam el senkinek, mert féltem, hogy kinevetnek. Ha azt mondom, jetit láttam, még elmegy, de a hópárduccal közröhej tárgya lettem volna.” Késő estig beszélgettünk a hópárducokról. Rádzses a Himalájában nőtt fel, és az Erdészeti Minisztériumban dolgozott, de senki mást nem ismert, aki hópárducot látott volna. Félénkségük és mimikrijük miatt nagyon nehezen figyelünk fel rájuk. Szabálytalan rozettákkal mintázott okker- és porszínű bundájuk pontosan olyan, mint egy zuzmóval borított szikla. Kicsi, kerek füleik miatt elmosódottabb, nehezen kivehető a fejük alakja, és a rozettás bunda megtöri testük körvonalát. Csak akkor vesszük észre a hópárducokat, ha a sziluettjük elárulja őket a hóban, vagy a mozdulataikat észleljük a mozdulatlan hegyoldalon. A hóban nehezen rejtőznek el. A sziklákon érzik magukat a legotthonosabban, ahol akkor tűnnek el, amikor akarnak, és látomásszerűen másznak. Rádzses szerint igazából kőpárducnak kellene hívnunk őket, nem hópárducnak.

A harmadik kötélparti érte el a legmagasabb pontot, valahol 5500 méter fölött, ahonnan a zord idő miatt visszafordultunk. Aznap senki sem jutott fel a csúcsra. Rádzsender büszke volt kötélpartijának teljesítményére, és elárulta, hogy túlteljesítettük az igazgató elvárásait. Amikor az Everest-expedíciójáról kérdeztem, azt válaszolta: „Az Everest a turistáknak való. Az Everesten már nincs mit keresnünk. Olyan hegyet válasszon, amelyik megszólítja a hegymászóénjét. Az igazi teljesítményhez saját magunk és a hegy meditatív megismerésén keresztül juthatunk el.”

Még nem álltam készen arra, hogy egyedül másszam meg egy 8000 méteres hegy már-már függőleges sziklafalát, de biztosan tudtam, hogy egy nap én vezethetek majd hegymászócsapatot egy jelentős expedícióban. Ambiciózus voltam, és nagy mászásokat terveztem, de Rádzsender segítségével most már a gyakorlat megszerzésére, a mesteri tudásra és a tökéletességre fókuszáltam. Megtanította nekünk, hogy a nagy hegymászó-teljesítményeket nem vakmerőséggel és hősködéssel érik el, hanem gondos tervezéssel, fegyelemmel és csapatmunkával.

A harmadik kötélparti nagyon elégedett volt magával a csúcstámadás után – máris a hegymászói pályafutásunk során megmászandó csúcsokat vettük számba, de nekem a mancsnyomhoz is visszatértek a gondolataim. Mászás közben folyton körülnéztem, a lejtőket fürkésztem, hátha megpillantom a hópárducot – pedig nagyon jól tudtam, hogy a hópárduc nem merészkedik közel egy negyven főnél is népesebb hegymászó-expedícióhoz. A mancsnyom ugyanúgy kísértett, mint Messnert a jeti. Vég nélkül a Himaláját akartam járni a hópárduc nyomában. A tudományos kutatás meg sem fordult a fejemben, de az igen, hogy az ismeretlen kergetése kalandos életet tartogat.

Az alaptábor elhagyása előtt még egyszer visszamentem az ösvényre, hogy megnézzem a mancsnyomot – nem tudtam, látok-e még ilyet az életben.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7246 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Ubuntu – Ubuntu Font License