Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Arábiái Lawrence és A bölcsesség hét pillére

Ezt a könyvet, melyet 1919-ben írtam, nem sokkal utána kinyomták Oxfordban egy újságnyomó sajtón, nem közzététel céljából, csak a magam és barátaim kényelmére. Egyesek saját példányt kértek közülük, és a nagy keresletből fokozatosan kialakult egy pompázatos kiadás gondolata, sok-sok rajzzal és portréval, amely magas áron kerülne piacra.

1. Storrs Dzsiddába megy

2. Teveháton Fejszálhoz

3. Fejszál és katonái

4. Ellenőrzések Jenbo körül

5. Fejszál északra tör

6. Taktika és politika

7. Készülődés Szíriába

8. Az igazi sivatag

9. A törzsek lakomái

10. A nomádok és a nomád élet

11. Harcolva a tengerig

12. Akaba, Szuez, Allenby

13. Átalakítjuk magunkat

14. Szurkáljuk az ellenséget

14. Szurkáljuk az ellenséget

15. Aknák a vasúton

16. Győzelem és zsákmány

17. Elszánjuk magunkat

18. Újra a vasút túlsó oldalán

19. Tettek és prédikációk

20. Versenyfutás a hídhoz

21. Elkapunk egy vonatot

22. Visszatérek a világba

23. Harcok Tafiléért

23. Harcok Tafiléért

24. Leállít minket a tél

25. Maan ostroma

26. Dawnay megrohanja Sahmot

27. Szállítás és utánpótlás

28. Buxton és a birodalmi tevésosztag

29. Kimossuk a szennyesünket

30. Az előőrsben

31. Elvágjuk a fő vasútvonalat

32. Harcban mindenfelé

33. Segít a Királyi Légierő

33. Segít a Királyi Légierő

34. A törökök összeomlanak

35. Csatlakozunk az angolokhoz

36. Bevonulás Damaszkuszba

37. „Kormányalakítás”

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edward Thomas Lawrence

LÁZADÁS A SIVATAGBAN

fordította
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-398-9 EPUB
ISBN 978-963-559-399-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Revolt in the Desert

első kiadás: 1926

a borító Thomas Edward Lawrence (1888 – 1935)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Arábiái Lawrence és A bölcsesség hét pillére

Ki volt Thomas Edward Lawrence? Még neve is vagy féltucatnyi volt. Angol törzstiszt és Aurunsz emír néven arab felkelőfőnök. Tudós régész és haditechnikai feltaláló. Hadvezér, majd álnéven újonc katona. Zenebolond és térképész. Politikus vagy kém? Szabotőr, vasútrobbantó és filozófus. Könyvek írója és sok könyv hőse. Kalandor vagy államszervező? Winston Churchill és a Nobel-díjas G. B. Shaw személyes barátja. És mindezeken túl: társtalan, megkeseredett, magányos ember.

A világ „Arábiái Lawrence” névvel ismerte meg. Megszámlálhatatlan cikket, riportot, tanulmányt írtak róla a világlapok Európában és a tengerentúlon. Könyvek is szóltak róla már életében, és sok-sok nyelven elemezték tevékenységét. Világhírűvé azonban A bölcsesség hét pillére című könyve tette, melynek általa rövidített változatát tartja kezében az olvasó.

Lawrence kalandregénybe illő életének két esztendejéről vall ez az átélés megindító erejével és kiváló írói tehetséggel megírt könyv. Bemard Shaw nemcsak lélegzetelállító tartalma, de megírásának művészete miatt is a modern angol irodalom legjelesebb művei közé sorolja.

A régésznek készülő fiatal Lawrence képzeletét izgatta az arab világ, a nyelvet már kamaszkorától kezdve tanulta. 1911-1912-ben professzora segítségével eljutott egy közel-keleti tanulmányútra. Sejtelme sem volt arról, hogy ettől a pillanattól kezdve a brit hírszerzést szolgálja. Szinte észrevétlenül elsajátította a szükséges katonai, technikai, földrajzi és egyéb szakismereteket. Természetesen kapcsolatban állt hazája intézményeivel, s egy szép napon ráébredt arra, hogy nemcsak ígéretes tudósjelölt, de tulajdonképpen már régen a MIO (Military Intelligence Office), a katonai felderítés munkatársa is. S ez egyáltalán nem volt ellenére. Szenvedélyes és kalandvágyó természetével készségesen vállalta a szolgálatot. Régészeti munkája jól álcázta másik tevékenységét. Kutatásaihoz katonai célokra is használható térképvázlatokat rajzolt. Szaktudását és alaposságát bizonyítja, hogy egy évtizeddel később, az első világháborút lezáró Párizs környéki béketárgyalásokon a tárgyaló felek a Lawrence-féle térképeket használták. Pontosabbakat és megbízhatóbbakat akkor még senki sem tudott készíteni.

De gyűjtött adatokat az Arab-félszigetet évszázadok óta megszállva tartó törökök katonai és közigazgatási szervezetéről is. Továbbá figyelte az úgynevezett hedzsázi vasútvonalat, amelyet Damaszkusztól csaknem Medináig építettek ki nem sokkal az ő érkezése előtt. Német mérnökök munkája volt, és az arabok is tudták, nem azért készült, hogy a sivatagi beduinokat megkíméljék a teveháton való hosszú utazástól, hanem hogy háború esetén csapatszállításokra és anyagi utánpótlásra használják. Lawrence ekkor már tudta, hogy ez az Arab-félsziget fontos ütőere: ellenőrzése az egyik legjelentősebb hadászati feladat.

Ezekben az években a brit politika már számított és felkészült a mind biztosabban várható nagy háborúra, amelyben az Arab-félsziget és a környező térség fontos hadszíntér lesz. Itt ütköznek a brit világbirodalom és a német szövetségben álló Törökország közel-keleti érdekei.

Emellett az angol világbirodalom létérdeke mindenekelőtt az volt, hogy biztosítsa a Szuezi-csatornán és a Vörös-tengeren át Indiához vezető útvonalat. Semmiképpen sem engedhette tehát, hogy a vízi utat idegen hatalom elvágja. Másrészt, ha Arábiában tovább terjed a közel 500 éve tartó török uralom, és a Földközi-tenger északi partvidékét teljesen ellenőrzése alá tudja vonni, ez Anglia számára nemcsak a tengerhajózás szabadságát, de az európai erőegyensúlyt is veszélyeztethette volna. Ezért folyt azután olyan elkeseredett küzdelem ezen az Európától távoli, látszólag érdektelen és értéktelen területen végig a világháború folyamán.

Különösen akkor vált életfontosságúvá az arábiai háború, amikor 1915-1916-ban Gallipolinál vereséggel végződött a francia-angol partraszállási kísérlet. Elsőrendű hadicél volt az is, hogy a Churchill által „Európa lágy alsótestének” nevezett Délkelet-Európában a központi hatalmak frontjának déli szárnyát megtörjék; ennek megértéséhez elég egyetlen pillantást vetni a térképre.

1916. június 5-én törökellenes felkelés robbant ki az Arábiai-félszigeten. A lázadók élén Husszein mekkai serif fiai - Fejszál és Abdullah - álltak. A kairói brit katonai parancsnokságon dolgozó Lawrence ezredest küldték Fejszál herceghez, hogy szervezze meg a gerilla csapatokat, és az angolok ígéreteit közvetítve, további harcra buzdítsa az arab törzseket.

Fantasztikus volt ez a Lawrence által irányított gerillaháború! Kis osztagait két jól szervezett és modem felszerelésű nagy hadsereg - a német és a török - ellen vezette harcba. A két évig tartó felkelés során alig egyszer- kétszer fordult elő, hogy 3-4000 embernél nagyobb csapat állt közvetlen parancsnoksága alatt, a többit távolból irányította, és jól tudta megválogatni önállóan tevékenykedő alvezéreit. S ami nem kevésbé fontos: mindvégig összhangban, teljes egyetértésben tudott működni a nagy felkelés legfőbb arab vezetőjével, a karizmatikus Fejszál herceggel.

Így aztán több alkalommal sikerült ellensúlyoznia a szövetséges hadvezetés vereségeit, például a már említett Gallipolinál vérbe fulladt szerencsétlen partraszállást, vagy: Akaba elfoglalásával éppen Lawrence gerillaháborúja mentette meg a mindennél fontosabb Szuezt. A szövetséges katonai parancsnokok közül talán egyedül Allenby tábornok bízott következetesen Lawrence szabálytalan és önfejű hadvezetésében. Sok angol és francia magas rangú katona és politikus állandó gyanakvással szemlélte az arab öltözetéről „hálóinges kis ezredesnek” gúnyolt gerillavezért. Lawrence mindezzel nem törődött, konokul folytatta a maga sajátos háborúját. És a legtöbb összecsapásból győztesen került ki! Teljesíteni tudta kettős feladatát: megszervezni és harcba vetni az arab felkelősereget, majd később, a Holt-tenger két partján induló közös offenzívában hathatós támogatást adni a brit reguláris erőknek, az Allenby-hadseregnek.

Lawrence legtöbb kortársánál, tábornokoknál, diplomatáknál, minisztereknél világosabban látta az események rejtett összefüggéseit, de még sokkal későbbi következményeit is. És következetesen vállalta tevékenységét. A Párizs környéki béketárgyalásokon részt vett az arab felkelés vezetőjének, Fejszál serifnek vezérkari főnökeként és tanácsadójaként. Angol ezredes létére arab köntösben, arany fejékkel, tőrrel az oldalán foglalt helyet a nemzetközi tárgyalóasztalnál.

Lawrence harcolt és politizált: egy időben két ügyet szolgált. És remélte, hogy majd angol hazájának érdeke és az arabok függetlenségi harca valamikor valahogyan majdcsak egybefonódik. Bízott benne, hogy „Lawrence brit ezredes” és „Aurunsz emír” küzdelme végül is célhoz ér egyszer, és a független arab fejedelemségeknek és Nagy-Britanniának valamiféle békés és mindkét félnek hasznos államszövetségéhez vezet.

Idealista volt, netán utópista módon képzelődött? Lehet. De annyi bizonyos, hogy előrelátta, legalábbis megsejtette: a háború után évtizedekig tartó válságsorozat nehezedik az Arab-félszigetre, ha nem tartják tiszteletben az ottani törzseknek tett ígéreteket.

Amikor pedig mind világosabbá vált, hogy a brit impérium és a vele szövetséges Franciaország gyarmatosító erőszaka egészen más irányba viszi az eseményeket: Thomas Edward Lawrence egyre mélyülő csalódással, de a harcok befejezéséig híven és rendületlenül csatázta végig gerillaháborúját. Nem lett hűtlen sem hazájához, sem arab fegyvertársaihoz. De már érezte (nem egy helyen van utalás erre a könyvben is), hogy szavahihetősége, személyes becsülete is kockán forog, sőt elveszőben van, hiszen felettesei biztatására sok „félhivatalos” ígéretet tett és kötelezettséget vállalt, amelyek egymás után lettek semmivé.

Amikor felső parancs és saját hajlandósága az arábiai lázadás forgatagába vezette, az arab probléma egyszerűnek és teljesen tisztának látszott. Husszein mekkai serif felkelésének hatására, a londoni kormány utasítására McMahon egyiptomi kormányzó ünnepélyes nyilatkozatot tett: ha a mozgalom teljes nagyságában kibontakozik Arábiában, a törökök és németek ellen harcoló arab törzseket és fejedelmeket Nagy-Britannia kormánya teljes jogú hadviselő feleknek ismeri el, és a győzelem után az arab erők által felszabadított területeken elfogadja az arab szuverenitást.

Ez félreérthetetlen kormánynyilatkozat volt. Történt azonban, hogy a háború vége felé a McMahon-nyilatkozatról kezdenek „megfeledkezni”. A béketárgyalásokon pedig már egyszerűen semmisnek tekintették.

Még tomboltak a harcok a félszigeten, amikor Lawrence ennek a köpönyegforgatásnak tagadhatatlan jeleit kezdte felismerni. A figyelmes olvasó a könyv közepe táján észreveheti, előbb csak egy-egy utalásból, aztán mind határozottabban, hogy Lawrence hite és bizakodása megrendült. Kezdi magát az arabok megcsalójának, a mesterkedő angol és francia politikusok akaratlan cinkosának érezni.

Mit tehet hát a becsületére rendkívül kényes ember? Otthagy mindent, lemond, dezertál? Egy erős és tiszta jellem talán nem lát más kiutat: agyonlövi magát. Ha naivul reménykedő: akkor Kairóba vagy Londonba rohan, és elkeseredetten tiltakozik - persze hiába - a szószegés ellen.

Lawrence egyiket sem tette. Konok és keserű elhatározással harcolt tovább. Sem visszavonulással, sem a halál keresésével nem vonta ki magát a vállalt nehéz feladat terhe alól; nem hagyta el az arab ügyet, sem Nagy-Britannia zászlaját.

Viselkedésére a puszta kötelességtudás nem elegendő magyarázat. Leginkább az látszik valószínűnek, hogy makacs bizakodással hitte: a játszma még nem fejeződött be. Ha majd elhallgatnak a fegyverek, és a politikusok körülülik a zöldposztós tárgyalóasztalt, ott kell folytatni a küzdelmet, már nem dinamittal és puskával, hanem ésszel, érvekkel, ravaszsággal. Talán sikerül megakadályozni a csúf árulást, vagy legalább kölcsönös kompromisszum érhető el.

A történelem azonban másképpen formálta az eseményeket. Sem az arabok, sem Lawrence ezredes nem élvezhették a győzelem gyümölcsét.

1918. szeptember 30-án Fejszál győztesen bevonult Damaszkuszba. S ezen a napon egyezett meg az angol és a francia kormány Londonban a török uralom alól felszabadult arab országok jövendő sorsáról. A legfelső hatalom az arab keleten Allenby tábornok lett, Libanont és Nyugat-Szíriát a franciák kapták. Kelet-Szíria és Transzjordánia Fejszál uralma alá került, Irak és Palesztina angol kézen maradt.

Igen, az első világháborút lezáró béketárgyalás... Clemenceau, a franciák revansot követelő „tigrise”, a hintapolitikát folytató angol miniszterelnök, Lloyd George, a kegyes elveket hangoztató, de végül is tehetetlen Woodrow Wilson amerikai elnök és a többiek... Diktátumaikkal nemcsak európai ellenfeleiket (köztük Magyarországot) nyomorították meg, de az Arab-félsziget népeinek tett ünnepélyes ígéreteiket is lesöpörték az asztalról gyarmatosító mohóságukban.

Lawrence ezredes háború utáni életének utolsó másfél évtizede ugyanolyan izgalmas és meghökkentő fordulatokban gazdag volt, mint a háborús esztendők. A béketárgyaláson elszenvedett kudarc után elégtételként Nagy-Britannia uralkodója a legmagasabb katonai kitüntetést akarta adományozni Arábiái Lawrence-nek. Ő azonban alattvalói hódolattal, de kereken visszautasította. Az okot sem titkolta: nem érzi magát érdemesnek a kitüntetésre, mert hazája az őáltala közvetített ígéreteket nem tartotta be. Csak Churchill közbelépése tudta megbékíteni V. György királyt, aki később így írt az ezredesről: „Neve tovább él a történelemben.”

A kínos, de elsimult incidens után nem sokkal Lawrence visszavonult, eltűnt a közéletből. Azután teljesen váratlanul ismét a világsajtó érdeklődésének középpontjába került. A legnagyobb angol és amerikai újságok címoldalon közölték a furcsa szenzációt: Arábiai Lawrence, Mekka hercege, a közel-keleti háború hőse, hamis okmányokkal közkatonaként szolgál egy angol laktanyában!

Ennek a lehetetlen helyzetnek azonnal véget kellett verni. Levetették vele a közlegényi egyenruhát, valósággal kituszkolták új bajtársai közül, és hivatalos magyarázatként közölték: Lawrence ezredes közvetlen tapasztalással akarta megismerni a hadsereg legénységének életét, a kiképzést, a kaszárnyák belső világát.

Lawrence a különös kalandot még kétszer megismételte. A harmadik alkalommal azután a felettes hatóságok hosszabb időre megtűrték őt a rang nélküli rejtőzésben. Ekkor a légierők mechanikusaként feltalált és kidolgozott egy teljesen új rendszerű motoros siklócsónak-típust a vízirepülőgépek kiszolgálására.

Az évek során azonban el kellett vállalnia még néhány nagy katonaipolitikai feladatot is. Az őt nagyra becsülő és kedvelő Winston Churchill fontos munkakört akart neki adni az újonnan alakult londoni gyarmatügyi hivatalban, de Lawrence ezt nem fogadta el. Inkább vállalkozott arra, hogy szándékaitól és többször hangoztatott elhatározásától eltérően, „nem hivatalos minőségben” még egyszer visszatérjen Arábiába, mert ott mind zavarosabbá vált a helyzet, különösen, amikor felfedezték, hogy a földkerekség leggazdagabb olajmedencéje éppen a félsziget földjében van. Arábia ezzel már nemcsak katonai és politikai, de világgazdasági érdekeknek is a középpontjába került. Lawrence új feladata az volt, hogy próbáljon megoldást találni az arab világ rendezetlen viszonyaiban, ahol ebben az időben úgyszólván „mindenki-háborúja-mindenki-ellen” folyt, hol nyílt, fegyveres formában, hol lappangva. 1919 és 1921 között Kairóban dolgozott, majd 1921-ben megint Arábiában, ahol ötvenezer fős hadsereget kellett állomásoztatniuk az angoloknak, hogy féken tartsák a becsapott és most már olykor Kemál pasa Törökországával szövetkező arab törzseket.

Lawrence újabb megjelenése bizonyos időre egyezséget hozott. Az ő segítségével foglalhatta el Fejszál Irak trónját, a legidősebb testvér, Abdullah pedig megvethette lábát Jordániában, ahol nemzetsége máig uralkodik.

Lawrence életének utolsó esztendei viszonylagos nyugalomban teltek. Visszatérhetett a légierő mechanikai műhelyébe, és zavartalanul dolgozhatott. Szabadidejét kis vidéki házában, könyvei és hanglemezei között, valamint barátai társaságában töltötte. Szenvedélyes motorozó, a sebesség rajongója lévén, beszáguldozta az angol sziget közeli és távoli tájait.

Arábiái harcostársa és egy időben hivatalos katonai sofőrje, S. C. Rolls - a világhírű Rolls-Royce autógyár alapítója - szerkesztett és konstruált neki különleges teljesítőképességű motorkerékpárokat.

Azután még egyszer alkalom kínálkozott egy új váltásra. 1935 tavaszán az angol politika leginkább beavatott férfiúi már kezdték világosan látni Hitler európai, sőt talán világméretű hatalmi törekvéseit. A londoni kormány óvatoskodó szárnya arra készült, hogy egyezkedéssel, engedményekkel valahogyan elhárítsa a veszedelmet, és legalább Angliától távol tartsa a háború fenyegetését. Volt egy csoport, élén a már hatvanadik éve felé járó Winston Churchill-lel, amely felismerte, hogy Hitler nem megbízható alkupartner; a háború előbb vagy utóbb elkerülhetetlen. Fel kellett hát készülni a küszöbön álló nagy összecsapásra. Számoltak azzal, hogy a lázasan fegyverkező, roppant erejű német hadsereg megkísérli az angliai partraszállást, hogy Nagy-Britannia szétzúzásával revansot vegyen az 1919-es békediktátumért. Kiszivárogtatott hírek terjedtek el arról, hogy a másfél évtizeddel korábban zajlott arábiai háború híres vezérét, Aurunsz Lawrence-t óriási feladattal akarja megbízni a kormányzat Churchill-csoportja. A „honi védelem,” nyíltabban kimondva: a várható gerillaháború megszervezését akarták rábízni e hadviselésfajta nagymesterére.

Lawrence eleinte vonakodott, de hogy mi lett volna végső válasza, nem tudhatjuk. Szóba került: menjen Berlinbe „magánlátogatóként”, és próbálja meg kifürkészni Hitler terveit. Ez a vállalkozás talán érdekelte őt, mert a tervet meg akarta beszélni barátjával, Henry Wilkinsonnal. 1935. május 13-án kora reggel motorkerékpárján elindult a közeli Bovington városkába, hogy feladjon neki egy táviratot, amelyben másnapra találkozót ajánlott. Szokása szerint nagy sebességgel száguldott az országúton. Hogy pontosan mi történt, nem tudni. Három tanúja volt az eseménynek: két bicikliző diák és egy arra haladó őrmester, aki látásból ismerte az ezredest. Egyikük sem tudott azonban használható nyomot adni a rendőrségnek és a katonai nyomozóknak. Az altiszt látta a vad tempóban száguldó motort és egy szembejövő fekete autót. Aztán: csattanás, porfelhő. És mire az őrmester odarohant, a szétroncsolódott motor mellett vérbe fagyva feküdt Lawrence. A fekete autó nyomtalanul eltűnt.

Telefonhívására katonai mentőautó érkezett, házába vitte az eszméletlen embert. Lawrence egy percre sem nyerte vissza öntudatát, kihallgatni nem lehetett; ötnapos haláltusája közben már nem tért magához. A király saját orvosát küldte a haldokló ágyához, a kormány még két kiváló specialistát, de segíteni nem tudtak.

Thomas Edward Lawrence kalandos élete teli volt titkokkal és fel nem derített rejtélyekkel; nem csoda, hogy halálának körülményei is mindmáig homályba burkoltak. Lehet, hogy egyszerűen baleset áldozata lett. Mások úgy vélték, öngyilkosság történt, szándékosan rohant halálba a hazájával és önmagával meghasonlott ember. De egyes verziók szerint merénylet okozta Lawrence halálát, és ebben az eltűnt autónak volt szerepe. Ezt sokan állították, hiszen fontos személyeknek és titkosszolgálatoknak lehetett érdeke, hogy ez a vakmerő, vállalkozó, kalandos és tehetséges politikus-katona végleg eltűnjék a világpolitika színpadáról. Igazi bizonyíték egyik feltevésre sincs.

Egy közeli kis faluban temették el. Koporsóját régi barátai vitték vállukon: köztük volt Winston Churchill, az arábiai fegyvertársak meg néhány más jó barát. A szertartáson Churchill Shakespeare-t idézte:

„Négy százados
Emelje Hamletet mint katonát
A ravatalra: mert belőle, ha
Megéri, nagy király vált volna még.
Útján kövesse harci tisztelet...”

Thomas Edward Lawrence bronz mellszobra a brit birodalom nagy férfiúinak panteonjában, a londoni Szent Pál székesegyházban kapott helyet.

Erdődy János

Ezt a könyvet, melyet 1919-ben írtam, nem sokkal utána kinyomták Oxfordban egy újságnyomó sajtón, nem közzététel céljából, csak a magam és barátaim kényelmére. Egyesek saját példányt kértek közülük, és a nagy keresletből fokozatosan kialakult egy pompázatos kiadás gondolata, sok-sok rajzzal és portréval, amely magas áron kerülne piacra.

A magas ár azonban, bár a nyomdai költségeket fedezte, ahhoz nem volt elég magas, hogy a művészeket is meg lehessen fizetni belőle. A jómódú művészek közül néhányan hajlandók voltak névleges honoráriumért dolgozni, a többiek számára pedig úgy szereztem pénzt, hogy eladtam a Jonathan Cape kiadónak ennek a rövidített kiadásnak a jogát. Ez még a fele sincs az eredeti szövegnek (amely hónapokra betöltötte barátaim olvasásra szánt idejét), de jobb a fele baj, mint az egész, és ez a forma is tisztesen megvilágítja történetem összes oldalait.

Ha megkérdeznének, miért rövidítettem le egy nem kielégítő könyvet ahelyett, hogy történelemként írtam volna újra, be kell vallanom, hogy ezt rendesen megcsinálni a kaszárnyában, amely 1922 óta az otthonom lett, olyan mértékű koncentrációt követelt volna, ami egy repülősnél már emberkerülő rosszkedvnek számít, és olyan érdeklődést a téma iránt, amely tényleges tapasztalataim során már réges-rég kimerült.

T.E.L.

1.
Storrs Dzsiddába megy

Amikor végre horgonyt vetettünk Dzsidda külső kikötőjében, a fehér városon kívül, amely a sugárzó ég és a vízben csillámló tükörképe között lebegett, a széles lagúna fölött hullámozva és hömpölyögve, Arábia forrósága úgy csapott ránk, mint egy kivont kard, és elállította a szavunkat. Dél volt, 1916. októberében jártunk, és a déli nap, éppúgy, mint a holdvilág, elaltatja a színeket. Csak fény volt és árnyék, fehér házak és az utcák fekete nyílásai; szemben a belső kikötő fölött rezgő köd halvány fénye, hátul a körvonalak nélküli homok vakító mérföldjei, amelyek felfutottak az alacsony dombok lejtőire és halványan mutatták a távolban a forróság ködét.

Dzsiddától északra volt a fekete-fehér épületek egy másik csoportja, amely fel és alá mozgott a délibábban, mint egy dugattyú, amint a hajó mozgott a horgonyán, és az időnként nekilendülő szél forró hullámokat emelgetett a levegőbe.

Wilson ezredes, az új arab állam brit ügyvivője elénk küldte csónakját, és minekünk partra kellett szállnunk, hogy meglássuk, csakugyan igazak-e a délibábban lebegő emberek. Végigmentünk a még mindig épülő vízgát mellett, az élelmiszerpiac nyomasztó során át a konzulátus felé. Az emberekről a datolyákra és azokról a húsokra legyek hadseregei táncoltak porfelhőként fel-alá a napsugarakban, amelyek befúródtak a bódék legsötétebb sarkaiba, a deszkarepedéseken és a zsákszövet-födelek hasadékain át. A légkör olyan volt, mint a gőzfürdőben.

Elérkeztünk a konzulátusra. Egy árnyas szobában, a nyitott rács mögött ült Wilson, éppen a tengeri szellőt akarta üdvözölni, amely az utóbbi napokban ellustult. Elmondta, hogy Abdullah serif, Husszeinnek, Mekka Nagy Serifjének másodszülött fia, éppen most érkezett meg a városba. Rónáid Storrs és jómagam azért jöttünk a Vörös-tengerről Kairóba, hogy találkozzunk Abdullahhal. Szerencsés dolog volt, hogy együtt érkeztünk, mert Mekkát, a serif fővárosát keresztények nem közelíthették meg, Storrs ügyeit pedig telefonon nem lehetett lebonyolítani. Az én megjelenésemet kéjutazásnak kellett beállítani, de Storrs, a kairói rezidens keleti titkára, Sir Henry MacMahon bizalmas munkatársa volt a mekkai seriffel folytatott összes kényes tárgyalások során. Az ő helyismerete, párosulva Sir Henry tapasztalatával és éleslátásával, valamint Clayton rokonszenvével olyan mély benyomást tett a serifre, hogy ez a roppant nehéz ember titkos vállalkozásunkat elegendő biztosítéknak fogadta el ahhoz, hogy elindítsa a felkelést Törökország ellen, és hűségesen kitartott az angol hatóságok mellett a háború egész ideje alatt, ami teli volt kétes és kockázatos helyzetekkel. Sir Henry Anglia jobbkeze volt a Közép-Keleten, amíg csak az arab forradalom befejezett ténnyé nem vált. A balkezet Sir Mark Sykes képviselte, és ha a Külügyminisztérium kölcsönösen tájékoztatta volna önmagát és ezt a két kezét, akkor a mi becsületes jó hírnevünk nem szenvedett volna annyit.

Abdullah egy fehér kancán jött felénk, gazdagon felfegyverzett gyalogos szolgák seregével, a város hallgatag, tiszteletteljes üdvözlései közben. Izgatott és boldog volt Taifnál kivívott sikere miatt. Én most láttam őt először, míg Storrs régi barátja volt, és a lehető legjobb viszonyban volt vele; mégis, amíg egymással beszélgettek, én gyanakodni kezdtem Abdullah állandóan jókedvén. A szemében volt valami szűnni nem akaró csillogás, és bár még csak harmincöt éves volt, már hízni kezdett. Talán, mert szeretett sokat nevetni. Mindenkivel, aki hozzájött, könnyedén tréfált, de mikor komoly beszédbe merültünk, a humor fátyla mintha lefoszlott volna róla. Olyankor megválogatta a szavait, és éleselméjűen vitatkozott. Természetesen Storrsszal vitázott, aki magas színvonalat követelt ellenfelétől.

A mi részünkről én hatásra játszottam, vigyáztam és bíráltam őt. A serif lázadása az utóbbi néhány hónapban nem volt kielégítő (csendben állt, ami egy szabálytalan háborúban a bukás előjátéka): gyanakodtam, az a baj. hogy nincs megfelelő vezetés, sem elég ész, sem ítélet, sem politikai bölcsesség, csak a lelkesedés lángja, amely lángba fogja borítani a sivatagot. Látogatásom legfőképpen annak szólt, hogy megtaláljam az ügy eddig még ismeretlen vezető szellemét, és megmérjem képességét a lázadásnak ama célhoz való vezetésére, amelyet elképzeltem. Amint beszélgetésünk folytatódott, egyre biztosabb lettem benne, hogy Abdullah túlságosan kiegyensúlyozott, túlságosan hűvös és túlságosan humoros ahhoz, hogy próféta lehessen, különösen az a fegyveres próféta, aki, ha a történelem igazat mond, diadalmaskodni szokott a forradalmakban. Az ő értéke talán majd csak a siker utáni békében érvényesül.

Storrs engem is bekapcsolt a megbeszélésbe, arra kérve Abdullahot, hogy közölje velünk nézeteit a hadjárat állásáról. Abdullah azonnal elkomolyodott és azt mondta, hogy ő sürgetni akarja az angolok közvetlen és egészen személyes bekapcsolódását az ügybe, amelyet így részletezett előttünk:

A mi hanyagságunk miatt a törökök szállítmányokat és anyagokat tudtak gyűjteni a medinai erősítések számára, mert nem vágtuk el a hedzsázi vasutat.

Fejszált visszavetették a városból, és az ellenség egy mozgó hadoszlopot készít elő mindenféle fegyvernemekből a Rabegh felé való előnyomulásra.

Az araboknak a dombokon, a mi hanyagságunk miatt, túlságosan kevés az élelmiszerük, gépfegyverük és tüzérségük, semhogy sokáig védeni tudnák magukat.

Husszein Mabeirig, a Rabegh harb főnöke a törökökhöz csatlakozott. Ha a medinai hadoszlop előrenyomul, a harb törzs vele fog tartani.

Az apja számára nem marad más hátra, mint hogy élére áll mekkai népének, és harcolva esik el a szent város előtt.

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon: a Nagy Serif akart Abdullahhal beszélni. Abdullah elmondta neki, meddig jutottunk megbeszélésünkben, ő pedig tüstént megerősítette, hogy végső esetben csakugyan ezt fogja tenni. A törökök csak az ő holttestén át vonulhatnak be Mekkába. Amikor letette a telefont, Abdullah kissé mosolyogva azt kérte, hogy egy ilyen katasztrófa megelőzése végett egy brit dandár, lehetőleg mozlim csapatokból, álljon készen Szueznél, megfelelő szállítóeszközökkel, hogy Raberghbe lehessen dobni azonnal, amint a törökök megindítják támadásukat Medinából. Mit gondolunk mi erről az ajánlatról?

Azt feleltem, hogy majd előadom a nézeteit Egyiptomban, de az angolok nem szívesen vonnak el csapatokat Egyiptom életbe vágó fontosságú védelmétől (ámbár azt nem szabad sejtetni, hogy a csatornát a törökök részéről bármi veszély fenyegetheti), és még kevésbé szívesen küldenek keresztényeket a szent város népének ellenségeik elleni védelmére; miután vannak mozlimok Indiában, akik szerint a török kormánynak elévülhetetlen joga van a Harameinre, és félremagyaráznák indítékainkat és cselekedeteinket. Arra gondoltam, talán hathatósabban tudnám sürgetni kérése megvalósítását, ha a rabeghi kérdésről személyes ismeretem alapján tehetnék jelentést, arról, hogy milyen ott a helyzet és a helyi közvélemény. Szeretném tehát meglátogatni Fejszált, és megbeszélni vele, mire van szüksége, és megtudni, milyenek a kilátásai dombjainak hosszabb időn át történő megvédésére, ha a törzsek embereit anyaggal támogatjuk. Szeretnék Rabeghből a Szultáni úton Medina felé lovagolni előre, egészen Fejszál táboráig.

Ekkor beleszólt Storrs is, és tőle telhetőleg támogatott, megmagyarázva annak életbe vágó fontosságát, hogy az egyiptomi angol főparancsnok teljes és idejekorán való értesülést szerezzen egy tapasztalt megfigyelőtől. Abdullah erre a telefonhoz ment, és megpróbálta megszerezni apja beleegyezését ahhoz, hogy útra kelhessek. A serif mély bizalmatlansággal fogadta a tervet. Abdullah vitatkozott vele a dologról, némi eredményt el is ért, és aztán átadta a hallgatót Storrsnak, aki egész diplomáciáját rázúdította az öregre. Storrst gyönyörűség volt hallgatni, mikor arabul telefonált, és tanulságos minden angol számára, hogy miképpen kell gyanakvó és húzódozó keleti emberekkel bánni. Csaknem lehetetlen volt néhány percnél tovább ellenállni neki, és ebben az esetben is elérte, amit akart. A serif megint Abdullahot kérte, felhatalmazta, hogy írjon Alinak, és javasolja neki, hogy hajónak látja és ha a körülmények normálisak, engedje meg nekem, hogy meglátogassam Fejszált. Abdullah Storrs hatására ezt az óvatos üzenetet közvetlen írott rendelkezéssé alakította át, amelyben megparancsolta Alinak, hogy adjon nekem hátasokat, olyan jól és olyan hamar, ahogy csak lehet, és küldjön biztos fedezet alatt Fejszál táborába. Mivel ez volt minden, amit kívántam, és a fele annak, amit Storrs kívánt, a megbeszélést félbeszakítottuk, és elmentünk löncsölni.

Dzsidda tetszett nekünk a konzulátusra menet, így aztán a löncs után, amikor kissé hűvösebb lett, vagy legalábbis a nap már nem állt olyan magasan, kimentünk megnézni a város látnivalóit. Young, Wilson segédje kalauzolt bennünket. Ez a Young sok jót talált a régi dolgokban, de keveset azokban, amelyek most készültek.

Dzsidda valóban érdekes város volt. Az utcákat fasorok jelezték. A nagy bazárt fával födték be, a házakat négy-öt emeletesre építették, korálltörmelékből, melyet négyszögletű gerendák tartottak össze és széles, ív alakú ablakok díszítettek, melyek szürke fatábláikkal a földszinttől a tetőig nyúltak. Dzsiddában nincs üveg, de bőségesen vannak jó rácsok, az ablaktáblákon pedig néha nagyon finom, lapos vésetek láthatók. A kétszárnyú kapuk nagyon nehéz tíkfa deszkából készülnek, gyakran rácsos ajtókkal, melyeket kovácsolt vas sarokvasak és ajtókopogtatók díszítenek. Van sok mintázott vagy vésett gipsz is, a régebbi házakon pedig finom kőfejek és oszlopok állnak a belső udvarokba néző ablakokon.

Az építészeti stílus hasonlít az őrült, Erzsébet királyné korabeli, félig fából épült munkákra, a mesterkélt cheshire-i mintára, de hihetetlen módon ki vannak cifrázva. A házak homlokzatai annyira át vannak fűrészelve, lyuggatva és stukkózva, hogy olyan, mintha keménypapírból vágták volna ki egy gyermekszínház számára. Minden emelet kijjebb szögellik, minden ablak hajlik valamerre, gyakran maguk a falak is lejtenek. Olyan, mint egy halott város, olyan nyugodt és olyan tiszta a kövezete. Kanyargós, egyforma szélességű utcáit megkeményedett, nedves homok borítja, és olyan zajtalanok, ha az ember rájuk lép, mintha valami szőnyegen járna. Az ablaktáblák és a falak kiszögellései elfojtanak minden visszhangot. Nincsenek itt szekerek, de nincsenek számukra elég széles utcák sem, nincsenek patkóit állatok, és semerre sincs semmiféle zsibongás. Minden hallgatag, feszült és szinte titokzatos. A házak kapui csendesen becsukódtak, amint mi arra mentünk. Nem voltak ugató kutyák, sem kiáltozó gyermekek: valóban, a bazárt kivéve, amely még félig aludt, csak nagyon kevés járókelőt láttunk. Az a néhány ember pedig, akivel találkoztunk, mind sovány volt, mintha valami betegség emésztette volna őket, ragyás, csupasz az arcuk, és felfelé fordult a szemük. Gyorsan és óvatosan siklottak el mellettünk, ránk sem nézve. Szegényes fehér ruhájuk, borotvált koponyájuk a kis sapkákkal, vörös pamut vállkendőik és meztelen lábuk egyforma volt, mintha egyenruhát viselnének.

A levegő halálosan fullasztó volt. Mintha nem lett volna benne semmi élet. Nem égetett forrón, de úgy őrizte magában a nyirkosságot és a nagyon régi kor és a kimerültség érzését, ahogy az sehol másutt nem érezhető. Nem volt ez a szagok egyvelege, mint Szmimában, Nápolyban vagy Marseille-ben, de mintha régóta elhasználták volna, sok-sok ember kilélegzése és a folytonos hőség és izzadtság érződött benne. Azt mondhatta volna az ember, hogy Dzsiddát évek óta nem szellőztette ki erős szél, hogy utcái fogságba ejtették a levegőt az egyik év végétől a másik év végéig, attól a naptól fogva, amikor a házai felépültek, egészen addig, amíg fennállnak. A bazárban nem volt semmi vásárolni való.

Este szólt a telefon és a serif Storrst hívta a készülékhez. Azt kérdezte tőle, nem szeretné-e hallani a zenekarát. Storrs álmélkodva kérdezte: miféle zenekart? - és gratulált őszentségének, hogy ennyire haladt már a városi kultúrában. A serif megmagyarázta, hogy a hedzsázi török parancsnokság főhadiszállásának volt egy rezesbandája, amely minden este játszott a főkormányzónak, és mikor ezt a tábornokot Abdullah Taifnál fogságba ejtette, fogságba esett vele a zenekara is. A többi foglyot elküldték Egyiptomba, internálótáborba, de a zenekarral kivételt tettek. Mekkában kellett maradnia, hogy muzsikáljon a győzteseknek. Husszein serif letette a telefonkagylót fogadóterme asztalára, és mi ünnepélyesen, sorban egymás után a telefonhoz mentünk, és hallgattuk a zenekart, amely Mekkában, 45 mérföldnyire tőlünk muzsikált a palotában. Storrs tolmácsolta az általános elragadtatást, és a serif annyira ment jóindulatában, hogy azt felelte, erőltetett menetben átküldi a zenekart Dzsiddába, hadd játsszon a mi udvarunkban is. És aztán - tette hozzá - tegyék meg nekem azt a szívességet, hívjanak fel a készülékükről, hogy én is részt vehessek élvezetükben.

Másnap Storrs meglátogatta Abdullahot Éva sírjánál lévő sátrában, és együtt szemlélték meg a kórházat, a kaszárnyákat, a városi hivatalokat, és élvezték a polgármester és a kormányzó vendégszeretetét. E kötelezettségeik közben megbeszélték a pénzügyeket, valamint a serif titulusát, a többi arab fejedelemhez való viszonyát és a háború általános menetét, mindazt a sok közhelyet, amelyről két kormány küldöttei beszélgetni szoktak. Unalmas volt, és én a legnagyobbrészt kivontam magamat belőle, miután reggel egy beszélgetés után eldöntöttem magamban, hogy nem Abdullah az a vezető, akire szükség van.

Sákir serifnek, Abdullah unokaöccsének és legjobb barátjának a társasága izgalmasabbnak bizonyult. Sákir, Taif egyik nagyura, gyerekkorától fogva játszótársa volt a serif fiainak, és még mindig együtt játszott velük, nyilvánosan és magánemberként egyaránt, mégpedig olyan nagy tétekben, amelyeket csak a gazdagsága, a bátorsága és az önbizalma együttesen tettek lehetővé. Soha életemben nem találkoztam még ilyen hirtelen természetű emberrel, aki a fagyos méltóságról egyetlen pillanat alatt tudott váltani a tréfálkozásra, vagy a kemény, intenzív, sportos életformára. Az arcát annyira elcsúfította a himlő, hogy alig maradt rajta szőr, de mint egy robogó autó ablaka, tüstént visszatükrözte, mi zajlik le benne és kívül. Taif ostrománál Abdullah volt a parancsnok, de Sákir vezette a csapatokat arra a rohamra, amely éppen túlzott veszélyessége miatt nem érte el a célját. Az arabok nem merték támogatni a fal áttörésénél, és Sákirnak vissza kellett vonulnia. Egyedül volt, de egy karcolás sem érte, átkozta a bajtársait, kinevette őket, és vadul röhögött a megzavarodott ellenségen, amely aztán bosszúból petróleummal locsolta le kastélyát, és felégette híres arab kéziratgyűjteményével együtt.

Este Abdullah Wilson ezredeshez jött vacsorára. Mi az udvarban fogadtuk, a ház lépcsőjén. Mögötte voltak pompás háziszolgái és rabszolgái, ezek mögött pedig szakállas, lesoványodott, keserves arcú férfiak sápadt csapata, katonai egyenruhák rongyaiba öltözve, rozsdás réz zeneszerszámokat hoztak. Abdullah feléjük intett, és elragadtatva kiabálta: - Az én zenekarom! - Leültettük őket a padokra az előudvarban, Wilson cigarettát küldött nekik, mialatt mi felmentünk az ebédlőbe, ahol a rácsos erkély teljesen ki volt tárva, a tengeri szellőre vágyakozva. Amint leültünk, a zenekar Abdullah szolgáinak puskái és kardjai között elkezdett szívszaggató török dallamokat fújni, de úgy, hogy minden hangszer önállóan szólt. A mi fülünk megfájdult a lármától, de Abdullah ragyogott a büszkeségtől.

Ráuntunk a török muzsikára, és német zenét kértünk. Az egyik szárnysegéd kilépett az erkélyre, és lekiabált a zenészeknek török nyelven, hogy játsszanak nekünk valami külföldi dolgot. Rá is zendítettek reszketeg hangon a „Deutschland über alles”-re, éppen akkor, mikor a serif Mekkában a telefonhoz ment, hogy meghallgassa a mi asztali zenénket. Amikor további német zenét kértünk, elkezdték játszani az „Ein feste Burg”-ot. Aztán a dobok a dallam kellős közepén elhallgattak. Hangszereik hártyái megvetemedtek Dzsidda nedves levegőjében. Tüzért kiáltottak, és Wilson szolgái és Abdullah testőrei hoztak nekik egy rakás szalmát meg ládákat. Megmelegítették dobjaikat, a tűz fölött forgatva őket, aztán rázendítettek valamire, amiről azt mondták, hogy az a „gyűlölet himnusza”, ámbár senki sem tudott benne valamiféle európai dallamot felfedezni. Valaki Abdullahhoz fordult és azt mondta: - Ez a halálmars. - Abdullah szeme kitágult, de Storrs, aki hirtelen közbeszólt, hogy megmentse a helyzetet, nevetésre fordította a dolgot, és mi jutalmul elküldtük a lakoma maradékait a búbánatos zenészeknek, akiknek nem volt semmi örömük a mi dicséreteinkben, csak azt kérték, hogy küldjék már őket haza.

2.
Teveháton Fejszálhoz

Másnap reggel hajón indultam Dzsiddából Rabegh felé, Ali serifnek, Abdullah bátyjának főhadiszállására. Amikor Ali megkapta apja „parancsát”, hogy küldjön engem azonnal Fejszálhoz, megdöbbent, de nem tehetett semmit, így hát előkészítette számomra saját pompás útitevéjét, a saját nyergét kötötte rá, és tele aggatta pompás takarókkal, különböző színekkel berakott, fonatos rojtokkal és fémszálakból hímzett hálókkal ékes nedzsdi bőrmunkából készült párnákkal. Mint megbízható embert, a havaszim harb törzsből való Tafasz el-Rásidot választotta ki, hogy fiával együtt ő kísérjen engem Fejszál táborába.

Ali nem akart napnyugta előtt útnak indítani, nehogy a követői lássák, hogy elhagyom a tábort. Utazásomat titokban tartotta még a rabszolgái előtt is, sőt adott egy arab köpönyeget és fejkendőt, hogy borítsam magamra, az egyenruhámra, ily módon a sötétben megfelelő sziluettet mutatok a tevén. Nem hoztam magammal élelmiszert, ezért utasította Tafaszt, hogy szerezzen valami ennivalót Bir el-Sajknél, az első lakott helyen, mintegy 60 mérföldnyire, és a legszigorúbban meghagyta neki, ne engedjen kérdezősködni és kíváncsiskodni rólam útközben, kerüljön el minden tábort és olyan helyet, ahol sok emberrel találkozhatnánk.

Keresztülkocogtunk a Rabegh falu elszórt házait körülvevő pálmaligeteken, aztán kijutottunk a csillagos ég alá a Tehama, ama homokos és formátlan sivatagcsík mentén, mely Arábia nyugati partját a tengeröböl és a parti dombok között szegélyezi, sok száz egyhangú mérföldön át. Ez a mélyen fekvő sík terület nappal elviselhetetlenül meleg volt, és víztelensége keserves úttá tette, de nem lehetett elkerülni, mert a termékenyebb dombok túlságosan meredekek voltak, megterhelt állatokkal észak és dél felé nem lehetett rajtuk átkelni.

Az éjszaka hűvössége kellemes volt, az akadályok és viták napja után, amely oly soká húzódott Rabeghben. Tafasz szó nélkül ment elől, és a tevék hallgatagon haladtak a puha, sík homokon. Arra gondoltam, hogy ez a Zarándokok Útja lehet, amelyen megszámlálhatatlan nemzedékeken át járt északról a nép, hogy meglátogassa a szent várost, kegyes ajándékokat hozva a kegyhelyre, és úgy tűnt fel nekem, hogy az arab felkelés bizonyos értelemben fordított zarándoklat, amely visszavisz északra, Szíriába egy ideált egy másik ideál helyett, a szabadságba vetett hitet a kinyilatkoztatásba vetett régi hit helyett.

Néhány óráig kitartottunk anélkül, hogy bármi is történt volna, kivéve, hogy időnként a tevék megbotlottak és kissé erőlködni kezdtek, amitől meg- csikordultak a nyergek, annak jeleként, hogy a puha sík terület futóhomokba ment át, amely silány bokrokkal van behintve. Emiatt a járás bizonytalan rajta, mert a növények kis halmocskákat alkotnak a gyökerek körül, és a tengeri szelek rohamai üregeket vájtak a közbeeső helyekre. A tevék, mintha nem lettek volna biztos járásúak a sötétben; a csillagoktól megvilágított homok kevés árnyékot mutatott, úgyhogy a buckákat és az üregeket nehezen lehetett látni. Éjfél előtt megálltunk, szorosabban vontam magamra a köpenyt, kerestem a testem nagyságának és formájának megfelelő üreget, és jól is aludtam benne, csaknem egész pirkadásig.

Tafasz, amint megérezte, hogy a hajnal közeledtére a levegő hűvösebb lett, azonnal felkelt, és két perccel később már ismét nekiindultunk. Egy óra múlva világos lett, felkapaszkodtunk egy alacsony lávacsíkra, amelyet csaknem a tetejéig befedett a szél által odasodrott homok. Ez a nyereg köves volt, de rövid, a kék láva mindkét oldalt alacsony partokká halmozódott fel, amelyekről, mint Tafasz mondotta, látni lehet a tengeren járó hajókat. A zarándokok kőrakásokat raktak az út mentén. Ezek néha egyéni halmok voltak, mindössze három kő egymásra rakva, néha közös rakások, amelyekre minden arra járó, akinek kedve volt, rádobott egy követ, nem meggondolásból vagy tudatosan, hanem mert mások is ezt tették, akik talán tudták, miért.

A hegygerincen túl az út széles, nyílt síkságra szállott le, a Masztúrahra, amelyen át a Vádi-Fura a tengerbe folyik. A folyóvíz medrét megszámlálhatatlan laza kőből álló, egymásba folyó, néhány hüvelyk mélységű csatorna szegélyezte, ezeken folyt le az ár az olyan ritka alkalmakkor, mikor esőzés volt a Tareifen, és a vízfolyás vad folyóként tombolva rohant a tenger felé. A delta itt körülbelül hat mérföld széles volt. Alsó részein bizonyos években egy-két óra hosszat, sőt néha egy-két napig is folyt a víz lefelé. A föld alatt bőven volt nedvesség, amelyet a homok megvédett a nap melegétől, ezt használták ki a rajta tenyésző tüskés fák és elszórt bokrok. Némelyik fatörzs negyedméter vastag is megvolt, a fák magassága elérte a hat métert. A fák és a bokrok kissé odább álltak csoportokban, mintha gondozták és szándékosan ültették volna őket oda, ami furcsának tűnt fel a vadonban, annál inkább, mert idáig a Teháma józanul kopár volt.

A korai napfényben ügetésre fogtuk tevéinket a fák közötti, murvaágyak által képzett jó úton, Masztúrah, a zarándokút első állomása felé igyekezve Rabeghből. Itt akartuk vízzel ellátni magunkat és kissé megpihenni. A tevém nagy gyönyörűséget szerzett nekem, mivel sohasem ültem még ilyen pompás állaton. Egyiptomban nem voltak jó tevék, a Sinai-sivatagbeliek pedig kitartóak és erősek ugyan, de nincsenek betanítva az egyenletes, puha és gyors járásra, mint az arab fejedelmeknek ezek a pompás hátasállatai.

Csakhogy a tevém ügyessége ezen a napon kárba veszett, mert olyan lovasoknak szolgált, akik értették a módját, és meg is kívánták az ügyességet, nem pedig az én számomra, aki csak azt vártam, hogy az állat vigyen, és fogalmam sem volt arról, hogyan kell rajta lovagolni. Könnyű dolog egy teve hátán ülni úgy, hogy az ember ne essen le róla, de nagyon nehéz megérteni és a legjobbat kihozni belőle, hogy hosszú utazásokat lehessen vele tenni anélkül, hogy akár a lovas, akár az állat kifáradna. Tafasz menet közben tanácsokat adott nekem: ez volt az egyedüli téma, amiről hajlandó volt beszélni. Az a parancs, amit kapott, hogy tartson vissza a világgal való érintkezéstől, mintha a száját is lezárta volna. Kár, mert érdekelt a tájszólása.

A Masztúrah északi partjának közelében megtaláltuk a kutat. Mellette néhány beomlott kőfal állt, melyek valamikor kunyhók lehettek, szemben pedig néhány kis hajlék faágakból és pálmalevelekből, amelyek alatt néhány beduin üldögélt. Nem köszöntünk nekik. Ehelyett Tafasz egyenesen a beomlott falakhoz ment és leszállt a nyergéből, én pedig leültem a fal árnyékában, mialatt ő és Abdullah megitatták az állatokat, és italt húztak a kútból maguknak és nekem. A kút régi és széles, jó kőfalazatú volt, a káváját erős oromzat vette körül. Mintegy hatméternyi mély volt, és az olyan utasok kedvéért, mint mi, akiknek nem voltak köteleik, négyszögletű kürtőt készítettek a falazatban, kapaszkodókkal a sarkaiban a lábak és kezek számára, így az ember lemehetett a vízhez, és megtölthette kecskebőr tömlőjét.

Haszontalan kezek annyi követ dobáltak bele, hogy a kút félig el volt dugulva, és a vize nem volt valami bőséges. Abdullah a válla köré kötözte humusza libegő ujjait, az alját a töltényöve alá gyűrte, és fürgén kapaszkodott le-fel. Minden alkalommal húsz-huszonöt liter vizet hozott fel, amelyet beleöntött tevéinknek a kút melletti kővályúba. Mindegyik állat körülbelül huszonöt litert ivott, mert előző nap Rabeghben jól megitatták őket. Aztán hagytuk őket kicsit pihenni, mialatt mi békésen üldögéltünk, beszíva a tenger felől jövő könnyű szelet. Abdullah elszívott egy cigarettát fáradozásai jutalmául.

Néhány harb jött arra, egy nagy nyáj tenyész tevével, s elkezdték állataikat itatni. Leküldték egy embert a kútba, hogy töltse meg nagy bőrvedreiket, amelyeket aztán a többiek kézről kézre adva, hangos, szaggatott énekszóval felhúztak.

Mialatt őket figyeltük, két lovas jött felénk észak felől, könnyedén és sebesen ügetve telivér tevéiken. Mind a ketten fiatalok voltak. Egyikük finom kasmírruhába volt öltözve, nehéz selyemből készült, hímzett fejkendőt viselt. A másik egyszerű, fehér gyapotruhában volt, vörös gyapot fejkendővel. Amikor megálltak a kút mellett, a pompásabb öltözékű könnyedén le- siklott a földre anélkül, hogy letérdeltette volna a tevéjét, és odavetve a kötőfékjét a társának, hanyagul ezt mondta neki: - Itasd meg őket, én odamegyek és pihenek egy kicsit.

Aztán odaballagott hozzánk, és miután tettetett nemtörődömséggel ránk nézett, leült mellénk a fal alá. Megkínált egy finom, sodort és lenyalt cigarettával, majd azt kérdezte: - Szíriából való vagy? - Én udvariasan kitértem a kérdés elől, és visszakérdeztem, hogy ő talán Mekkából való-e, amire szintén nem adott egyenes feleletet. Beszélgettünk egy kicsit a háborúról és a harbok nőstény tevéinek soványságáról.

Ezalatt a másik lovas csak állt, hanyagul tartva a kötőfékeket. Talán arra várt, hogy a harbok végezzenek nyájuk itatásával, és rá kerüljön a sor. A fiatalúr rákiáltott: - Mi van, Musztafa? Itasd meg őket azonnal! - A szolga közelebb jött, és gyászosan azt mondta: - Nem fognak odaengedni. - Az Isten szerelmére! - kiáltott rá dühösen a gazdája, talpra ugrott, háromszor- négyszer erősen ráütött a szerencsétlen Musztafa fejére és vállára a lovaglópálcájával. - Eredj, és kérdezd meg őket! - Musztafa sértődöttnek, elképedtnek és olyan dühösnek látszott, mintha vissza akarna ütni, de aztán meggondolta magát és odafutott a kúthoz.

A megdöbbent harbok szánalomból helyet csináltak neki, és engedték, hogy megitassa a tevéit az ő vályúikból. - Ki ez? - suttogták egymás közt, mire Musztafa megmondta: - A mi urunk unokatestvére Mekkából. - Erre azonnal odaszaladtak az egyik tevéjükhöz, kibontottak a nyergéből egy csomagot, és a két úri teve elé zöld leveleket és rügyeket raktak takarmányul. Ezeket úgy gyűjtötték össze, hogy az alacsony bokrokat addig verték egy nehéz póznával, amíg az ágak letört hegye ráhullott a földre terített pokrócra.

A fiatal serif elégedetten figyelte őket. Mikor a tevéje jóllakott, lassan és minden látható erőlködés nélkül felmászott a nyakába, hanyagul elhelyezkedett, aztán kenetteljes búcsút vett tőlünk, kérve Istent, hogy bőségesen fizesse vissza az araboknak a jótettüket. Azok jó utat kívántak neki, és ő elindult délnek, mialatt Abdullah elővezette a mi tevéinket, és mi pedig mentünk tovább észak felé. Tíz perc múlva hallottam, hogy az öreg Tafasz röhögni kezd, és örvendező ráncokat láttam szürkülő szakálla és bajusza között.

- Mi lelt téged? - kérdeztem.

- Uram, láttad azt a két lovast a kútnál?

- A serifet és a szolgáját?

- Igen, de ez Ali ibn el-Husszein serif volt Modhigból és az unokatestvére, Mohszin serif, a Harith urai, akik esküdt ellenségei a maszruhoknak. Attól féltek, hogy ha az arabok felismerik őket, feltartóztatják vagy elkergetik őket a víztől. Ezért úgy tettek, mintha úr és szolgája Mekkából valók volnának. Láttad, hogy dühöngött Mohszin, mikor Ali megverte? Ez az Ali valóságos ördög. Még csak 11 éves volt, amikor elszökött az apja házából a nagybátyjához, aki a zarándokok kirablásával foglalkozott, nála élt hónapokig, míg csak az apja el nem fogta. A mi Fejszál urunk mellett volt Medinánál a csata első napjától fogva, és ő vezette az ateibákat az Ár és Bir-Dervis körüli mezőn. Ez tisztán tevés harc volt, és Ali nem tűrt meg maga mellett senkit, aki nem győzte úgy, mint ő, aki nem tudott a tevéje mellett futni és fél kézzel a nyeregbe kapaszkodva ráugrani, másik kezében a puskával. A Harith fiai a harc fiai.

Az öregember szájából most már dőlt a beszéd.

Mialatt Tafasz beszélt, keresztülvágtunk a szemkápráztató síkon, amelyen most már alig volt fa, és a homok egyre puhábbá vált a lábunk alatt. Eleinte csak szürke törmelék volt, amely összeállt, mint a kavics, aztán egyre több lett a homok és megritkultak a kövek, már megkülönböztethettük a különböző rétegek színét: porfir, zöld pala, bazalt. Végül aztán csaknem fehér homokon jártunk, amely alatt egy keményebb réteg húzódott. Tevéinknek ez olyan volt, mintha egy teveszőr szőnyegen járnának. A homok szemcséi tiszták és fényesek voltak, és olyan erősen visszaverték a nap fényét, mint holmi apró gyémántok, egy idő múlva már nem is bírtam elviselni. Erősen összehúztam a szememet, előrehúztam a fejkendőt, ernyőül szemem fölé és alá, mint egy hód, és igyekeztem kizárni a hőséget, amely üveges hullámokban csapódott a földről az arcomba. Tőlünk nyolcvan mérföldnyire, Jenbo mögött hol feltűnt, hol eltűnt a Rudhva hatalmas csúcsa a hegy lábát rejtő köd káprázatában. Egész közel a síkon mintha kicsiny, formátlan dombok torlaszolták volna el az utunkat. Jobb kezünk felől a Beni-Ajub meredek gerince emelkedett, fogas és keskeny, mint egy fűrész; ez észak felől kisebb, enyhébb dombok kék sorozatára bomlott, mögöttük pedig magas, csipkés, lépcső formájú hegyláncok emelkedtek egymás után a leszálló nap fényében vörösen a Dzsebel Szubh feltornyosuló központi tömegére és fantasztikus gránitcsúcsaira.

Valamivel később jobbra fordultunk a zarándokok útjáról, és átvágtunk a fokozatosan emelkedő lapos bazaltgerinceken, amelyeket homok fedett be úgy, hogy csak a legmagasabb csúcsaik voltak láthatók.

Erre haladtunk napnyugtáig, amikor megláttuk Bir-el-Sejk faluját. Már sötétedett és kezdtek kigyúlni a vacsoratüzek, amikor végigmentünk széles, nyílt utcáján és megálltunk. Tafasz bement a húsz nyomorúságos kunyhó egyikébe, néhány suttogó szóval és hosszú hallgatásokkal lisztet vásárolt, amelyet vízzel háromujjnyi vastag és ötujjnyi széles kalácsfélévé gyúrt. Ezt rőzsetűz hamujába rakta, amelyet egy szubh asszony rakott neki, akit, úgy látszik, ismert. Mikor a kalács megsült, kivette a tűzből, megveregette, hogy lerázza róla a hamut, aztán megosztoztunk rajta, mialatt Abdullah elment dohányt venni magának.

Azt mondták, a falunak van két kővel bekerített kútja a déli lejtő alján, de nekem nem volt kedvem odamenni és megnézni, mert az aznapi hosszú lovaglás kifárasztotta hozzá nem szokott izmaimat, és a síkságon kínos volt a forróság. A bőröm felhólyagzott, a szemem fájt a fénysugaraktól, amelyek éles szögben csaptak fel az ezüstös homokról és a csillogó kavicsokról. Az elmúlt két évet Kairóban töltöttem, egész nap az íróasztalnál ülve vagy keményen gondolkozva egy kis, túlzsúfolt hivatali szobában, teli zavaró hangokkal; százféle dolgot kellett hirtelen mondanom, de testileg nem kellett mást tennem, csak mindennap bemenni a szállodából a hivatalba. Ebből következőleg ennek a másféle életnek az újdonsága nagyon keserves volt, miután nem volt időm, hogy fokozatosan szoktassam magamat hozzá az arab nap betegítő tűzéséhez és a teve járásának hosszú monotóniájához. Az éjjel még egy másik állomásig kell eljutnunk, holnap pedig még egy hosszú nap áll előttünk, amíg elérünk Fejszál táborába.

Így tehát hálás voltam a főzésért és vásárlásért, amely egy óra hosszat tartott, és a másik pihenőóráért, amelyet közös megegyezéssel engedtünk magunknak, és bizony sajnáltam, mikor vége lett. Újra nyeregbe ültünk, és szuroksötétben lovagoltunk völgynek fel és völgynek le, egyik levegőrétegből a másikba jutva, amelyek a zárt mélyedésekben nagyon melegek voltak, de a nyílt területen frissek és szellősek. Lábunk alatt a talaj homokos kellett, hogy legyen, mert az a csönd, amelyben haladtunk, bántotta feszült fülemet, és sima is volt, mert minduntalan elaludtam a nyeregben, hogy néhány másodperc múlva hirtelen és ijedten felébredjek, ösztönszerűen belekapaszkodva a nyeregkápába, hogy visszanyerjem egyensúlyomat, amelyet megingatott az állat valamely szabálytalan lépése. Túlságosan sötét volt, és a vidék formái túlságosan közömbösek, semhogy nyitva tudtam volna tartani elnehezült, pislogó szememet. Végre, jóval éjfél után megálltunk, beburkolóztam a köpönyegembe, és mire Tafasz kipányvázta a tevémet, már el is aludtam egy kényelmes kis homokgödörben.

Három óra múlva megint nekiindultunk, most már segített a hold hunyó fénye. Lefelé mentünk a Vádi-Mareden a halott, forró, csendes éjszakában. Mindkét oldalt hegyes, csúcsos dombok álltak feketén és fehéren a pállott levegőben. Sok volt a fa. Végre megjött a hajnal, miközben kijutottunk a szorosokból a nyílt mezőre, amelynek lapos alja fölött nyugtalan szél sodort szeszélyes köröket a porban. Egyre világosabb lett, és most már közvetlen jobb kezünk felől megláttuk Bir-Ibn-Hasszánit. A biztonság kedvéért összebújó, szorosan összeépített barna és fehér házak olyanok voltak, mint megannyi babaház, és magányosabbaknak tűntek fel, mint a sivatag, mögöttük a Dzsebel Szubh sötét meredekjének roppant árnyával. Mialatt néztük a falut, azt remélve, hogy életet látunk ajtajainál, hirtelen felkelt a nap, és a szaggatott zíriek sok ezer méterrel fejünk felett éles körvonalat kaptak a visszaverődő fehér fény kemény sugaraitól, az elosztó hajnal még mindig sárgás ege alatt.

Átlovagoltunk a nagy völgyön. Egy fecsegő öregember jött teveháton a házak közül, és odakocogott hozzánk. Khallafnak nevezte magát, és túlságosan barátságos volt. Az üres locsogás áradata után üdvözölt minket, és mikor viszonoztuk az üdvözlést, mindenáron beszélgetésbe akart velünk kezdeni. Tafasz azonban nem szívesen látta a társaságát, és kurtán felelgetett neki. Khallaf nem hagyta magát elutasítani, és végül, hogy jobb viszonyba kerüljön velünk, lehajolt és addig kotorászott a nyeregtarisznyájában, amíg megtalált egy kis, letakart zománcos fazekat, amelyben jókora adag Hedzsázban szokásos útielemózsia volt. Ugyanaz a kovásztalan kalács, mint a tegnapi, de ezt még melegen összemorzsolták az ujjaik között, és folyékony vajjal kenték be, úgyhogy csak nehezen töredezett szét. Aztán megédesítették őrölt cukorral, és ujjaikkal golyócskákká gyúrták, mint a nedves fűrészport.

Ettem belőle egy kicsit, most kóstoltam először, de Tafasz és Abdullah buzgón nekiláttak, úgyhogy Khallaf éhesen maradt, amit meg is érdemelt, mert az arabok elpuhultnak tartják azt, aki rövid százmérföldes útra elemózsiát visz magával. Most már jó ismerősök lettünk, és a beszélgetés megint elkezdődött. Khallaf elmesélte nekünk a legutóbbi harcot és a vereséget, amelyet Fejszál előtte való nap szenvedett. Úgy látszik, kiszorították a Vádi-Szafra forrásvidékéről, és most Kamrában volt, nem messzire tőlünk; legalábbis Khallaf úgy gondolta, hogy ott van: biztosan megtudhatjuk majd az utunkba eső legközelebbi faluban. A harc nem volt súlyos, de az elesettek és sebesültek mind Tafasz és Khallaf törzséből kerültek ki, és mindegyiknek a nevét és sebesülését sorban elmondta.

Hét mérföldet lovagoltunk egy alacsony vízmederig, amelyen hasított gránitdarabokból álló fal vonult keresztül; most már nem volt egyéb, mint egy formátlan kőhalom, de valamikor kétségkívül fal lehetett. Szikláról sziklára vonult, magasan fel a dombok oldalára mindenütt, ahol a lejtő nem volt túlságosan meredek a felkapaszkodáshoz. Középen, ahol az út vezetett, volt két kicsiny bekerített térség, olyan, mint a karámok. Megkérdeztem Khallaftól, hogy mire való ez a fal. Erre azt felelte, hogy járt ő már Damaszkuszban, Konstantinápolyban és Kairóban, és sok barátja van Egyiptom nagy emberei között. Ismerek én ott angolokat? Khallaf láthatólag kíváncsi volt a szándékaimra és kilétemre. Igyekezett engem egyiptomi szólásokkal megvesztegetni. Mikor én aleppói tájszólásban feleltem neki, előkelő szíriai ismerőseiről beszélt. Én is ismertem őket, mire ő áttért a helyi politikára, óvatos kérdéseket intézett hozzám, finoman és közvetetten a serifre és fiaira vonatkozólag, és hogy mit gondolok, mit fog Fejszál csinálni. Én erről még kevesebbet tudtam, mint ő, és kitértem a kérdései elől. Tafasz segítségemre jött, és másra terelte a szót. Utólag megtudtuk, hogy Khallaf a törökök fizetett embere, és gyakran küldött nekik jelentéseket arról, mi történt Bir-Ibn-Hasszáni mögött az arab haderőknél.

Jobb felé fordultunk, egy másik hegynyergen át, és aztán hegynek le néhány mérföldnyire a magas sziklák egyik sarkához. Ezt megkerülve, hirtelen a Vádi-Szafrában találtuk magunkat, abban a völgyben, amelyet kerestünk, legnagyobb falujának, Vásztának közepén. Vászta sok kisebb házcsoportból álló fészek; a házak a dombok oldalába kapaszkodnak a patak medrének mindkét oldalán, a vízmosta talajú partokon vagy hordalékszigeteken, a mély csatornák között, amelyek együttesen a vízválasztó völgyét alkották.

Két-három ilyen épített sziget között ellovagolva a völgy távoli partja felé haladtunk. Utunkba esett a téli áradások fő medre, egy fehér és teljesen lapos kavics- és sziklameder. Közepén az egyik oldalon lévő pálmaligettől a másik oldalon lévő pálmaligetig egy körülbelül kétszáz méter hosszú és tizenkét méter széles homokos fenekű vízmeder húzódott, szélein mintegy két-három méteres, sűrű fűvel és virággal benőtt pázsittal. Egy percre megálltunk mellette, hogy a tevék lehajthassák a fejüket, és teleihassák magukat; szemünk oly hirtelen könnyebbült meg az egész napi kavicsos csillogás után, hogy akaratlanul is felnéztem, nem takarta-e el felhő a nap arcát.

Odalovagoltunk a kerthez, amelyből a folyó zuhogva ömlött egy kővel kerített csatornán át, aztán a kert vályogfala mellett befordultunk a pálmák árnyékában egy másik elkülönített telepre. Tafasz ennek a kis utcájára vezetett (a házak olyan alacsonyak voltak, hogy a nyergünkből lefelé néztünk a vályogtetőkre), aztán az egyik nagyobb háznál megállt, és bezörgetett a nyílt udvar kapuján. Egy rabszolga ajtót nyitott nekünk, odabenn, távol a kíváncsi szemektől, leszálltunk. Tafasz kikötötte a tevéket, meglazította a hevederüket, és zöld takarmányt hintett eléjük a kapu előtt álló illatos boglyából. Aztán bevezetett a ház vendégszobájába, egy kis, sötét, vályogtéglából épült szobába, amelynek pálmaágakból volt a mennyezete és döngölt föld a padlója. Leültünk az emelvény hosszában végigfutó pálmalevél szőnyegre. A nap nagyon forró ebben a fullasztó völgyben, sorban le is feküdtünk egymás mellé. Aztán kinn a kertekben a méhek zümmögése és odabent az elfátyolozott arcunk körül röpködő legyek zsongása álomba ringatott bennünket.

Mire felébredtünk, a háznép kenyeret és datolyát készített elő számunkra. A datolyák frissek voltak, olvatagon édesek és olyan jóízűek, amilyet még sohasem ettem. Utána nyeregbe ültünk és fölfelé haladtunk a tiszta, lassú patakocska mentén, míg csak az el nem rejtőzött a pálmakertek alacsony, napon szárított agyagból készült falai mögött. A fák gyökerei közé kis, egy-két láb mély csatornákat ástak úgy, hogy a kőcsatornából beléjük lehetett ereszteni a folyóvizet, és így sorra mindegyik fát meg lehetett öntözni. A víz kútfeje a község tulajdona volt, és a földbirtokosok között bizonyos számú percekre vagy órákra osztották ki naponként vagy hetenként, a hagyományos szokásnak megfelelően. A víz itt kissé sós volt, mert a pálmák ezt szeretik a legjobban, de elég édes volt a ligetek magánkútjaiban. Sok ilyen kút volt, és a felszín alatt egy-két méterre már volt bennük víz.

Utunk a falu központján és vásárutcáján vezetett keresztül. A boltokban kevés volt az áru, és mindenen látszott a hanyatlás. Egy nemzedékkel ezelőtt Vászta nagyon népes volt (azt mondják, ezer ház volt benne), de egy szép napon roppant víztömeg zuhant alá a Vádi-Szafrán, számos pálmakert gátja áttört, és a víz a pálmafákat elsodorta. Egyes szigetek, amelyeken századok óta házak álltak, víz alá kerültek, és a vályogházak sárrá olvadtak, megölve vagy megfullasztva a bennük lévő szerencsétlen rabszolgákat. Az embereket és a fákat pótolni lehetett volna, ha a talaj megmarad. De a kerteket nagy gonddal, sokévi munkával építették abból a földből, amit a szokásos szelíd árvizek hoztak, és ez a vízhullám - három méter mély volt, és három napig vadul vágtatott - a telkeket az eredeti, ősi kőmezőkké változtatta vissza.

Kharmán valamivel túl a völgy kissé kiszélesedett, átlagban körülbelül négyszáz méternyire, a feneke finom kavics és homok volt, amelyet a téli esők teljesen lesimítottak. A völgy fala csupasz vörös és fekete szikla, szélei és gerincei olyan élesek, mint a kés pengéje, és úgy verték vissza a napfényt, mint a fém. A fák és a fű frissessége most még bujábbnak tűnt. Már láttuk Fejszál katonáinak egyes csoportjait és nyerges tevéik legelésző nyájait. Míg Hamrába értünk, a sziklák minden zugában és minden fatönknél tábort láttunk. A katonák vidáman üdvözölték Tafaszt, aki újra megélénkült, visszaintegetett és kiabált nekik, miközben meggyorsította tempónkat, hogy véget vessen irántam való kötelezettségeinek.

Balra kitárult előttünk Hamra. Mintegy száz házból álló falunak látszott, és kertek között rejtőzött, öt-hat méter magas földhalmok között. Átgázoltunk egy kis folyón, aztán fölfelé mentünk egy fallal kerített ösvényen a fák között az egyik ilyen földhalom tetejére, ahol egy hosszú, alacsony ház kapujánál letérdeltettük tevéinket. Tafasz mondott valamit egy rabszolgának, aki ezüsthüvelyű karddal a kezében állt ott, mire ez bevezetett egy belső udvarba, amelynek túlsó oldalán egy fekete ajtó gerendái között fehér alak állt és feszülten várt. Első pillantásra éreztem, hogy ez az az ember, aki miatt Arábiába jöttem - az a vezér, aki dicsőségesen végbe fogja vinni az arab felkelést. Fejszál nagyon magasnak látszott, mint egy oszlop, és nagyon karcsú volt hosszú, fehér selyem ruhájában és barna fejkendőjében, amely ragyogó skarlát- és aranyzsinórral volt megkötve. Szempilláit lehunyta, fekete szakálla és színtelen arca olyan volt, mint egy álarc, testének különös, hallgatag figyelmessége fölött. A két kezét maga előtt a tőrén keresztbe tette.

Köszöntöttem, aztán bevezetett a szobába és leült szőnyegére az ajtó mellett. Mihelyt a szemem hozzászokott a homályhoz, láttam, hogy a kis szobában egy sereg hallgatag alak áll, akik mind rezzenetlenül néznek rám vagy Fejszálra. Fejszál továbbra is csak a kezeit bámulta, melyek lassan mozogtak a tőre körül. Aztán halkan megkérdezte, milyen volt az utam. A hőségről beszéltem, mire megkérdezte, mikor indultunk Rabeghből, aztán megjegyezte, hogy gyorsan jártam az évszakhoz képest.

- És tetszik neked a mi tanyánk itt, a Vádi-Szafrában?

- Igen, de messze van Damaszkusztól.

Ez a szó úgy vágódott közéjük, mint egy kard. Megrezzentek. A jelenlévők megmerevedtek ültükben, és egy néma percre visszatartották a lélegzetüket. Némelyik közülük talán a távoli sikerről álmodott, mások talán legutóbbi vereségükre való célzásnak értették. Fejszál végül felemelte szemét, rám mosolygott és ezt mondta: - Hála Istennek, közelebb is vannak törökök. - Valamennyien vele mosolyogtunk, én meg felálltam és egyelőre elköszöntem tőlük.

3.
Fejszál és katonái

A bordás és boltozatos pálmák magas árkádjai alatt, egy puha réten találtam meg az egyiptomi katonák kis táborát, néhány gépfegyvert és egy helyi üteget Nafi bej, egyiptomi őrnagy vezetése alatt, amelyet nemrég küldött át Szudánból Sir Reginald Wingate az arab felkelés segítségére. Nafi szeretetreméltó fickó volt, barátságos és vendégszerető.

Fejszált együtt emlegették Maulud el-Mukhlusszal, a tekriti arab fanatikussal, akit heves nacionalizmusáért kétszer is lefokoztak a török hadseregben, és aki kétévi száműzetést szenvedett Nedzsdben, mint Ibn Rasid titkára. Ő volt a parancsnoka a török lovasságnak Saiba előtt, és ott esett fogságukba. Mihelyt meghallotta a serif fölkelésének hírét, önként beállt hozzá, és ő volt az első hivatásos tiszt, aki Fejszálhoz csatlakozott. Névlegesen ő volt Fejszál helyettese.

Keservesen panaszkodott, hogy minden tekintetben rosszul vannak felszerelve, és ez a fő oka jelenlegi bajos helyzetüknek. Kaptak harmincezer fontot havonként a serifftől, de kevés lisztet és rizst, kevés árpát, kevés puskát, elégtelen lőszert, nem kaptak géppuskákat, sem hegyi ágyúkat, sem technikai segítséget, sem információkat.

Itt félbeszakítottam Mauludot, és azt mondtam, hogy hiszen egyenesen azért jöttem, hogy megtudjam, mijük hiányzik, és jelentést tegyek róla, de csak akkor tudok velük dolgozni, ha elmagyarázzák nekem általános helyzetüket. Fejszál beleegyezett, és elkezdte felvázolni előttem felkelésük történetét a kezdetektől fogva.

Első Medina elleni rohamuk kétségbeesett dolog volt. Az arabok rosszul voltak felfegyverkezve, és kevés volt a lőszerük. A törökök nagyon erősek voltak. A válság tetőpontján a beni-ali törzs összeomlott, és az arabokat kivetették a falakon túlra. A törökök tüzérségi tüzet zúdítottak rájuk, és az ilyen fegyverhez nem szokott arabok megrémültek. Az ageil és ateiba törzsek fedezékbe vonultak, és nem akartak onnan kimozdulni.

A beni-ali törzsből egyesek a török parancsnokságra mentek, és fölajánlották, hogy megadják magukat, ha megkímélik a falvaikat. Fakhri eleinte a kezükre játszott, és az ellenségeskedések ezután következő szünete alatt körülvette az Avali külvárost csapataival, aztán hirtelen parancsot adott nekik, hogy rohammal foglalják el, és mészároljanak le minden élőt a falaik között. A lakók százait erőszakolták és gyilkolták meg, a házaikat fölgyújtották, és az élőket és a holtakat egyaránt beledobálták a tűzbe. Fakhri és emberei együtt szolgáltak, és az északi örményeken megtanulták a lassú és a gyors gyilkolás művészetét.

A török hadviselésnek ez a keserű íze megrendítette egész Arábiát, mert az arab hadviselés első szabálya, hogy a nők sérthetetlenek, a második, hogy meg kell őket kímélni, a harmadik pedig, hogy az olyan vagyont, amelyet nem lehet elvinni, bántatlanul kell hagyni. A Fejszállal lévő arabok rájöttek, hogy új szokásokkal állnak szemben, és visszavonultak, megszakították az összeköttetést, hogy időt nyerjenek rendbe hozni magukat. Nem lehetett szó többé arról, hogy megadják magukat. Avali kirablása vérbosszút követelt, és azt a kötelességet hárította rájuk, hogy végső erejükig harcoljanak. Most azonban nyilvánvaló volt, hogy ez a dolog soká fog tartani, és hogy elöltöltő puskákkal, mint egyedüli fegyverekkel, aligha remélhetik a győzelmet.

Így tehát a Medina körüli sík mezőről visszavonultak a hegyekbe, ahol kissé megpihentek, mialatt Ali és Fejszál egyik futárt a másik után küldték Rabeghbe, tengeri bázisukra, hogy megtudják, mikorra várhatnak friss élelmiszert, pénzt és fegyvereket. A fölkelést vaktában kezdték el, apjuk kifejezett parancsára, és az öreg, aki túlságosan független volt ahhoz, hogy fiait beavassa teljes bizalmába, nem beszélt meg velük semmi rendelkezést a harc folytatására. Az üzenetekre az egyedüli válasz egy kevés élelmiszer volt. Később kaptak néhány japán puskát, de azoknak a legnagyobb része használhatatlan volt. Azok a fegyverek pedig, amelyek még épek voltak, olyan silánynak bizonyultak, hogy a túlságosan mohó arabok kezében az első kísérletnél fölrobbantak. Pénzt egyáltalán nem kaptak, ehelyett Fejszál egy szép ládát telerakott kővel, gondosan lezárta és összekötözte, valahányszor egész napra eltávozott, saját rabszolgáival őriztette, és éjszakára gondosan bevitette a sátrába. Ilyen színjátszással igyekeztek a testvérek összetartani olvadozó seregüket.

Végül Ali lement Rabeghbe megtudakolni, hogy mi a baj a szervezés körül. Megtudta, hogy Husszein Mabeirig, a helybéli főnök a fejébe vette, hogy a törökök fognak győzni (kétszer próbált szembeszállni velük, és mindig rosszul járt), és ebből következőleg azt határozta, hogy jobb lesz a törökökkel tartani. Amint a serif számára az angolok által partra tett szállítmányok megérkeztek, titokban birtokba vette, és elraktározta azokat a saját házaiban. Ali tiltakozott, és sürgős üzeneteket küldött féltestvérének, Zeidnek, hogy jöjjön át hozzá erősítésekkel Dzsiddából. Husszein félelmében a hegyek közé bújt, és útonálló lett. A két serif birtokba vette a falvait. Ezekben nagy tömeg fegyvert és annyi élelmiszert találtak, hogy seregeiknek elég volt egy hónapra. Túl nagy volt számukra a nyugalom, a kényelem vonzereje, így tehát letelepedtek Rabeghben.

Ezzel Fejszál egyedül maradt a felső részeken, csakhamar elszigeteltnek érezte magát, és keserves helyzetében az odahaza található forrásokra kényszerült támaszkodni. Egy darabig bírta ezt, de augusztusban felhasználta Wilson ezredes látogatását, felkereste a nemrégiben elfoglalt Jenbóban, és teljes felvilágosítást adott neki sürgős szükségleteiről. Wilsonra jó benyomást tett ő is, a története is, és azonnal ígért neki egy üteg hegyiágyút és Maxim-gépfegyvereket, amelyeket a szudáni egyiptomi hadsereg legénysége és tisztjei szolgálnak ki. Ez volt a magyarázata Nafi bej és egységei jelenlétének.

Az arabok örültek, amikor megérkeztek, azt hitték, most már egyenrangúak a törökökkel; de a négy ágyú húszéves Krupp volt, mindössze háromezer méter lőtávolsággal, a legénység pedig sem észben, sem szellemben nem volt elég elszánt az irreguláris harcra. Mindazonáltal előrenyomultak a felkelőkkel, és megtámadták a török előőrsöket, majd azok hátvédjét, mire Fakhri komolyan meghökkent, odajött maga is, megszemlélte a frontot, és mintegy háromezer emberrel azonnal megerősítette Bir-Abbasznál a veszélyeztetett különítményt. A törököknek voltak tábori ágyúik meg tarackjaik, ezen fölül az az előnyük is megvolt, hogy magas terepről végezhették megfigyeléseiket. Elkezdték közvetett tüzeléssel nyugtalanítani az arabokat, és egyszer egy gránátjuk csaknem egyenest Fejszál sátrába robbant bele, mikor odabenn az összes főember tanácskozott. Az egyiptomi tüzéreket fölszólították, hogy viszonozzák a tüzelést, és hallgattassák el az ellenséges ágyúkat. Hiába szabadkoztak, hogy a fegyvereik nem használhatók, mert nem hordanak kilencezer méterre, kinevették őket, és az arabok visszafutottak fedezékeikbe.

Fejszál mélységesen el volt kedvetlenedve. Az emberei kifáradtak. Sokat elvesztett közülük. Egyedüli hathatós taktikája az ellenséggel szemben az volt, hogy hirtelen, gyors támadással rárontott a hátvédjükre, de ezekben a költséges kísérletekben nagyon sok tevéje elesett, megsebesült vagy elpusztult. Zúgolódott, amiért neki kellett a nyakába vennie az egész háborút, mialatt Abdullah Mekkában, Ali és Zeid pedig Rabeghben vesztegelt. Végül is visszavonta haderőinek zömét, otthagyva a harb törzs embereit, hogy gyakoroljanak nyomást a törökök szállítóoszlopaira és közlekedésére sorozatos, ismételt rohamokkal, amelyek folytatását ő maga lehetetlennek találta.

Attól azonban nem félt, hogy a törökök megint hirtelen előrenyomulnak ellene. Az, hogy nem sikerült komoly nyomást gyakorolnia rájuk, semminemű tiszteletet nem keltett benne irántuk. Legutóbbi visszavonulása Hamra felé nem volt kényszerűség, az undor mozdulata volt, mert unta már nyilvánvaló tehetetlenségét, és elhatározta, hogy egy rövid időre méltóságteljes nyugalomba vonul.

Megkérdeztem Fejszáltól, mik most a tervei. Azt mondta, hogy míg Medina el nem esik, elkerülhetetlenül ide van kötve Hedzsázba, és Fakhri nótájára kell táncolnia. Véleménye szerint a törökök Mekkát akarják visszafoglalni, és erejük zöme az a mozgó hadoszlop, amelyet tetszés szerinti útvonalon indíthattak Rabegh felé, amivel állandó nyugtalanságban tarthatják az arabokat. A Dzsebel Szubh láthatatlan védelme megmutatta, hogy az arabok nem nagyon tűnnek ki a passzív ellenállásban. Ha az ellenség megmozdul, offenzívába kell kezdeniük.

Maulud, aki nyugtalanul végigülte hosszú, lassú beszélgetésünket, nem tudta már magát tovább türtőztetni és felkiáltott: - Ne kezdjétek el most megírni a történetünket! Amire most szükségünk van: harcolni és harcolni, és megölni őket. Adjatok nekem egy üteg Schneider-féle hegyi ágyút és géppuskákat, és én elintézem őket. Csak beszélünk és beszélünk, és nem csinálunk semmit. - Én is hasonló hévvel feleltem, és Maulud, ez a pompás harcos, aki a győztes csatát vesztett csatának tekintette, ha nem tudott sebet felmutatni, amely bebizonyította, hogy benne volt, támogatott engem. Vitáztunk, mialatt Fejszál csak ült, és elragadtatva mosolygott ránk.

Ez a beszélgetés ünnep volt számára. Már az a csekélység is fölbátorította, hogy én odajöttem, mert a hangulatok embere volt, a dicsőség és kétségbeesés között hányódott-vetődött, és most éppen halálosan ki volt fáradva. Jó pár évvel idősebbnek látszott harmincegy événél, sötét, kissé ferde szeme vérbe borult, meglátszott, hogy beesett arcára mély ráncokat vont a sok gondolkodás. Természettől fogva nem szerette az okoskodást, mert ez bénította cselekedetei gyorsaságát; a gondolkodás fáradsága szenvedő vonásokat rajzolt arcára. Termetre magas, nyúlánk és erőteljes volt, a magatartása nagyszerű, fejtartása és mozdulatai királyi méltóságot sugároztak. Természetesen ezt ő is tudta, és nyilvánosan leginkább kézmozdulatokkal és jelekkel fejezte ki magát.

A mozdulatai ugyanakkor hevesek voltak. Heves vérűnek és érzékenynek, sőt megfontolatlannak mutatta magát, és gyakran félresiklott az egyenes útról. Jó étvágy és fizikai gyöngeség egyesült benne a bátorság lendületével. Személyes vonzóereje, vakmerősége, gyöngeségének patetikus árnya, mint büszke jellemének egyedüli korlátja, követőinek bálványává tette őt. Ha aggályai voltak, soha nem tettek fel neki kérdéseket, de később megmutatta, hogy bizalmat bizalommal, gyanút gyanúval tud viszonozni. Inkább elmés volt, mint humoros.

Abdul Hamid környezetében szerzett tapasztaltsága a diplomácia mesterévé tette. Katonai szolgálata a törököknél alapos jártasságot adott neki a taktikában. Konstantinápolyi élete és a török parlament megismertette vele az európai kérdéseket és szokásokat. Jó emberismerő volt. Ha megvan az ereje megvalósítani álmait, nagyon messzire juthatott volna, mert teljesen belemerült a munkájába, és csak érte élt; de félő volt, hogy kimeríti magát, mert mintha mindig kissé többet akart volna a kelleténél, vagy mintha bele akart volna halni a túlságos cselekvésbe. Az emberei beszélték nekem, hogy egy hosszú harc után, amelyben vigyáznia kellett magára, vezetnie a támadásokat és azokat ellenőrizni, valamint katonáit biztatni, összeesett, és eszméletlen állapotban, habzó szájjal vitték el győzelme színhelyéről.