„Mielőtt felkel a nap,
akkor a legsötétebb az éjszaka.”

Selma Lagerlöf

1. fejezet

Gabriel

Eddig soha nem gondoltam a halálra. Miért is tettem volna? Amikor az ember alig tizenkilenc éves, az élet tulajdonképpen csak akkor kezdődik el. Tánctól véres hólyagok a lábon egy hosszú átbulizott éjszakát követően, izomláz a felkarban egy megnyert – vagy éppen elvesztett – evezősverseny után: valahogy így festett az életem egészen a közelmúltig, és én mondom, minden napot maximálisan kiélveztem. Most már tudom, milyen ostoba voltam. Milyen naiv. És mennyire vak, a valóságot illetően, hiszen teljesen mindegy, hány éves az ember. A halál mindannyiunkat utolér, és sokszor akkor, amikor a legkevésbé sem számít rá az ember.

Esőcseppek ritmikus kopogása hallatszik a koporsón, miközben lassan leeresztik a földbe. A szívem minden egyes centiméterrel még jobban megszakad. Legszívesebben odarohannék, hogy azonnal leállítsam a temetést. Kinyitnám a koporsót, hogy az ikertestvérem a karomba ugorhasson, és hangosan azt kiáltsa: „Bevettétek! Haha!” Annabelle-nek igen jó érzéke van a rossz viccekhez. Vagyis csak volt.

Most, hogy már nincs velünk, semmi sem értékesebb számomra, mint a róla és a rólunk szóló emlékeim – mégis azt kívánom, bárcsak kitörölhetném őket! Az összeset, amíg minden, amit együtt éltünk át, és minden, amire a jövőben annyira vágytunk, végleg el nem tűnik, a fájdalommal együtt. Az egyetemi diplomaosztónkat, a gyerekeinket. Hogy ott legyünk egymásnak, amikor a szüleink már idősek lesznek. Egyszerűen csak ott legyünk a másik számára. Örökre.

Könnyek csorognak végig az arcomon és keverednek az esőcseppekkel. Fekete öltönyöm nedvesen és hidegen tapad a testemhez, bár szinte észre sem veszem. Az egyetlen, amire gondolni tudok, hogy Annabelle már soha többé nem fogja érezni az esőt a bőrén.

A koporsó egy végső tompa hang kíséretében leér a kiásott gödör aljára. Vízcseppek peregnek a sötét fa oldalán, majd eltűnnek a földben. Ahogy ő is. E gondolat úgy hasít belém, mintha gyomorszájon vágtak volna.

A szüleim előrébb lépnek, és narancsszínű dáliákat dobnak a koporsóra. Annabelle kedvenc virágait. Anyám reszkető vállát apám karjával átkulcsolva szorosan tartja, miközben őt is a zokogás rázza.

Rosszul vagyok. Most rajtam a sor.

A sírhoz közeledve az ujjbegyeim elzsibbadnak. Mondjak valamit? Kérjek bocsánatot? Annabelle miattam fekszik odalent. Mert nem voltam mellette, amikor szüksége lett volna rám. Mert nem vigyáztam rá eléggé. Mert csak akkor vettem észre, hogy az élete veszélyben van, amikor már túl késő volt.

Mindig is megvolt köztünk az a bizonyos láthatatlan kötelék. Tudtam, mit érez, még ha több száz kilométerre volt is tőlem. Ám aznap este nem működött köztünk ez a kapcsolat. Annabelle utolsó pillanataiban ezen a Földön valamiért csődöt mondott minden.

A köztünk lévő kötelék azonban most újra itt van, mint valami terhet, cipelem magammal mindenhová. Ernyedten lóg, hiszen a másik végét már nem tartja senki. Minden lélegzetvételnél belém hasít, mennyire hiányzik. Már nem vagyok egész. Azt hiszem, én már így maradok életem végéig.

Mindig mindent együtt csináltunk, minden gondunkat megosztottuk egymással. Hogy élhetnék ezentúl nélküle? Hiszen azt sem tudom, ki vagyok most, hogy egy részem hiányzik! Annabelle volt a nappal, én az éjszaka. S most a körülöttem lévő fény kihunyt. Semmi sem maradt, csak a sötétség.

– Hiányzol – motyogom, a sírba hajítva a dáliámat. A virág a szüleimé mellett landol. Három kis szánalmas színfolt a végtelennek tűnő barnaságban.

Gondolatban ígéretet teszek a nővéremnek, miközben a pap néhány utolsó szót mond. Megesküszöm, hogy mindazok, akik a haláláért felelnek, egy nap megbűnhődnek. A hazugságról, miszerint Annabelle egy tragikus balesetben hunyt el, esküszöm, örökre lerántom a leplet, és kiderítem az igazságot. Nem nyugszom, míg a tettesek meg nem kapják méltó büntetésüket.

Ezért meglakolnak, Annabelle.

A pap búcsúzóul kezet ráz velünk. Mond valamit, de nem hallom. Túlságosan nagy a zúgás a fülemben. Mintha robotpilóta vezérelne, botorkálok tovább, a szüleimet követve. Elhagyjuk a temetőt, és visszatérünk a parkolóba. A temetés alig egy órája kezdődött, s most már semmi sem olyan, mint régen. Szorít a mellkasom, a kocsi tetejére kell támaszkodnom, mert a lábam minden percben azzal fenyeget, hogy végképp felmondja a szolgálatot. Csak most tudatosul bennem igazán, hogy Annabelle valóban elment.

Ki vagyok én nélküle? Ki vagyok én? Ki vagyok én?

Egyik kezemet a mellkasomra szorítom, olyan átkozottul fáj. Nem értem, hogy képes még dobogni a nyavalyás szívem, amikor Annabelle halott.

Hirtelen egy kéz érintését érzem a vállamon. Pislogok, ahogy eső csorog a szemembe… vagy inkább könnyek? Látásom elhomályosul, ám ekkor anyám virágillatú parfümje hatol az orromba. Magához ölel, együtt sírunk tovább.

Minden időérzékemet elvesztem. Egy idő után aztán anyám elenged, és egy nedves hajtincset simít ki a homlokomból, a gyerekkoromból jól ismert gesztussal, ami szemlátomást megnyugtatja, így nem tiltakozom.

– Biztos, hogy nem akarsz velünk jönni?

– Nem – felelem meglepően magabiztosan. – Visszamegyek az egyetemre.

– Biztos, hogy… oda akarsz menni? Kereshetünk neked egy másik egyetemet.

Oda. Oda, ahol a nővérem meghalt. A tóhoz, amibe belefulladt. Anyám még csak nem is sejti, miért nem akarok egyetemet váltani, miért nem tudok. Hogy azok, akik Annabelle haláláért felelősek, még mindig ott vannak. De nem is baj. A szüleimnek így is van épp elég gondjuk.

– Ne aggódj, minden rendben lesz.

Apám a vállamra teszi a kezét.

– Vigyázz magadra, Gabriel!

– Vigyázok, ígérem.

Anyám ismét a karjába zár. Olyan erősen szorít, mintha attól félne, hogy engem is elveszíthet. Rövid ideig birkózom a gondolattal, lehet, hogy jobban tenném, ha mégiscsak a szüleimmel maradnék. De hát az egyetem az én otthonom. Annabelle-nek is az volt, aki évekig keményen küzdött azért, hogy felvegyék. Tartozom neki annyival, hogy visszatérek. Érzem, hogy ő is ezt akarná. Amúgy meg mindegy hol vagyok, az emlékek elől úgysem menekülhetek. Nem számít, akármilyen messzire is futok előlük. Teljesen mindegy, hol lakom, mit teszek. Akkor meg minek meneküljek? Nem, ehelyett úgy döntöttem, folytatom a csillagászati tanulmányaimat, és azon leszek, hogy mindenképpen kiderítsem az igazságot. Elszántan kihúzom magam, nagy levegőt veszek, és örülök, hogy legalább van egy célom, ami a szemem előtt lebeg, amire koncentrálhatok.

Elbúcsúzom a szüleimtől, autóba szállunk. Én egy szürke BMW-be, amiben több lóerő van, mint kellene, de amit rajongásig imádok. A szüleim pedig egy Audi limuzinba, amit a változatosság kedvéért ma apám saját maga vezet, ugyanis ragaszkodott ahhoz, hogy csak mi hárman legyünk jelen a temetésen. Se távoli rokonok, se személyzet. Csak mi – mert Annabelle is így akarta volna.

Addig nézek a szüleim autója után, míg el nem tűnik a következő kanyarban. Majd nagy levegőt veszek, beindítom a motort és elhajtok. Bekapcsolom az ülésfűtést, mert átázott ruhámban már igencsak didergek. Szerencsére az út nem több egy óránál.

Magam mögött hagyom a szülővárosomat, Küsnachtot, és dél felé tartok az autópályán a Zürichi-tó mellett. Ám minél közelebb kerülök az úti célhoz, annál inkább érzem, hogy bármelyik pillanatban elhányhatom magam. A gondolatok csak úgy kavarognak a fejemben, egyetlen kapaszkodót sem találok, lehet, hogy ebben az állapotban nem is kellene vezetnem. De ha most megállok, soha nem lesz erőm újra felkerekedni, hogy visszamenjek az egyetemre, ebben egészen biztos vagyok.

Úgy háromnegyed óra múlva aztán a horizonton megpillantom a Wallenstadti-tavat. A repedezett sziklák árnyékában már-már fenyegetően terül el előttem. Szorosabban markolom a kormányt, míg az ujjaim el nem fehérednek. Minden rendben. Meg tudom csinálni. Már nincs messze. Már csak néhány kilométer a szerpentinen, míg elérem az egyetemet. A helyet, ahol a régi szürke kőépületek a kis tornyaikkal és fénylő cserepeikkel a tóparthoz simulnak, ahol a hallgatók agyonolvasott könyveiket bújják a hatalmas könyvtár termeiben, vagy épp a soron következő partiról szövögetnek terveket.

A helyet, amelyről az ikertestvérem mindig is álmodott. És ami végül a vesztét okozta.

A Corvina Kastélyt.

2. fejezet

Két évvel később

Elora

Az étkezőbe lépve a széles ablakfront mögött ott csillog a napfényben a Genfi-tó. Türkizkék vize ma szinte egyáltalán nem hullámzik, mostohaapám csónakja lágyan ring ide-oda a házhoz tartozó mólóhoz kötve. A háttérben az Alpok csúcsai törnek az égbe, jóllehet innen nézve egészen kicsinek tűnnek. Minden egyes nap emlékeztetnek arra, hogy pontosan ilyen kicsinek érzem magam én is, mióta csak beköltöztem ebbe a luxusvillába. Itt nem lehetek önmagam, és pontosan ezért kell minél hamarabb lelépnem innen.

– Jó reggelt! – fuvolázza anyám, aki a mostohaapámmal, Ludovicóval ül az étkezőasztalnál, s egy borítékot nyújt felém. – Ez neked jött a postával.

Amint tekintetem a feladóra téved, a szívem egyszerre őrült tempóra kapcsol, hogy majd’ kiugrik a helyéről. A Pestalozzi Alapítvány. Na végre! Hetek óta erre a levélre várok.

Ott helyben feltépem a borítékot, és kihúzom belőle a benne lévő egyetlen papírlapot, amelyen néhány gépelt sor van.

Tisztelt Elora Farraro!

Az ön által megküldött dokumentumok alapos vizsgálatát követően sajnálattal közöljük, hogy alapítványunknak nem áll módjában ösztöndíjjal támogatni a tanulmányait. Mindazonáltal szeretnénk megköszönni az ön…

Nem is olvasom tovább, csak csalódottan visszatömködöm a papírt a borítékba. A szemem ég, de sietve kipislogom belőle a könnyeket. Nem sírhatok most. Ludovico és az anyám előtt semmiképpen.

– És? – kérdi anyám izgatottan, egy mézszőkére festett hajtincset félrehúzva a homlokából. Haja régebben ugyanolyan sötétbarna volt, mint az enyém. Ez is megváltozott, miután Ludovico belépett az életünkbe.

A fejemet rázom, képtelen vagyok megszólalni. Ez volt az utolsó reményem, hogy ösztöndíjat kapjak. A többi alapítvány már hetekkel ezelőtt elutasította a kérvényemet. Csalódottan ülök oda az asztalhoz, és leteszem a levelet.

Ludovico a torkát köszörüli.

– Tudod jól, hogy nem sok esélyed volt egy ösztöndíjra.

– Igen, hála neked.

A mostohaapám egy milliárdokat érő cég tulajdonosa. Amikor anyám úgy három évvel ezelőtt először említette az új barátját, aki egy tehetős genfi vállalkozó, először azt hittem, csak viccel. De aztán minden olyan gyorsan történt. Ludovico megkérte a kezét, ő igent mondott, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy egy kis német faluból, ahol korábban éltem, Svájc egyik leggazdagabb városába költöztem. Az állami gimnáziumból egy drága magániskolába kerültem, és ahelyett hogy busszal jártam volna suliba, mindenhova limuzinnal vittek.

Nem számított, hogy én mit akarok. Tizenhat éves voltam, egyszerűen kénytelen voltam beletörődni, hogy ezentúl így lesz. Senkit sem érdekelt, hogy az egész világom, úgy ahogy van, a feje tetejére állt, és mindent elvesztettem, ami valamit is jelentett számomra. Magam mögött kellett hagynom az otthonomat, ahogy a barátaimat is, akik anyámat és engem csak aranyásónak hívtak, és a végén már szóba sem akartak állni velem. S mivel már a tanév közepén jártunk, amikor az új iskolába kerültem, ott sem sikerült még normálisan beilleszkednem. Sem a tanórákat, sem az új osztálytársaimat illetően. Egyetlen dolog maradt meg nekem. Egy olyan dolog, ami nem változott azóta sem: az álmom, hogy egyszer orvosnak tanuljak.

És pontosan ez az, ami most végképp elúszni látszik.

– Mi lenne, ha egyszerűen elfogadnád az ajánlatomat? – szólt Ludovico a levélre bökve. – Hisz ez volt az utolsó ösztöndíjpályázatod, nem?

Tétován bólintok, és szedek egy kis adagot a rántottából, amit Ludovico házvezetőnője készít a legjobban, sokkal jobban az összes létező étteremnél.

– Tudom, hogy csak jót akarsz, de én ezt saját erőmből szeretném végigcsinálni.

– És mégis hogyan?

Na igen, hogyan, a jó életbe? Ha én azt tudnám, már rég nem ülnék itt veletek. Akkor már kerestem volna valahol magamnak egy lakást, jó messzire Genftől és a mostohaapám vagyona okozta kényszerhelyzettől. Sajnos azonban az orvosi egyetem elég kemény dió. Ha még dolgoznom is kell mellette, félek, nem fogom bírni a sok tanulást, ez egyértelmű. Sosem tartoztam azok közé, akiknek könnyen megy a tanulás. Mindig is keményen meg kellett dolgoznom a jó jegyekért.

Utálom, ahogy Ludovico olyan önelégülten néz, hiszen pontosan tudja, hogy ezután az elutasítás után nem maradt más választásom, minthogy elfogadjam az ajánlatát. Csakhogy akkor pontosan az lennék, amit a régi barátnőim nemegyszer a szememre hánytak: egy aranyásó, aki hagyja, hogy a mostohaapja tartsa el. Holott a valóság nem is állhatna ettől távolabb. Muszáj, hogy független legyek. Engem nem érdekel a vagyon. Az csupán belépőjegy egy felszínes világba, ahol az emberek, amint a másik már nem érdekes számukra, azonnal kést döfnek a hátába.

Lelki szemeim előtt nem látok mást, csak sötétséget, majd kék, villódzó fényeket. Aztán hangos csattanást hallok, és már érzem is a félelmet, mely bilincsként szorítja a mellkasom. Nagyokat pislogok, hogy minél sebesebben elhessegessem az emlékeket arról az éjszakáról, amikor a saját bőrömön tapasztaltam, hogy a felső tízezer tagjai mennyire hamis ábrándokat kergetnek. Nekem nem kell sem a csinos ruha, sem a drága autó. Minden, amire vágyom – amire mindig is vágytam –, hogy egyszer orvos legyek, és embereken segíthessek.

Embereken, mint az apám.

Igyekszem gyorsan elnyomni a vele kapcsolatos fájdalmas gondolatokat. Hiszen amúgy sem sok választ el a sírástól. Az apám halála körüli emlékképek pedig végképp kikészítenének.

– Azért nyugodtan gondold át még egyszer – ránt ki Ludovico hangja komor gondolataimból. – Mielőtt túl késő lenne beiratkozni a következő szemeszterre.

Tisztában vagyok vele, hogy alapvetően igaza van. Tényleg megéri így ragaszkodni valamihez, miközben az álmaimat kockáztatom? Hát nem lenne egyszerűbb megkönnyíteni a helyzetet és elfogadni végre az ajánlatát? Egyetlen szó választ el attól, hogy végre megkezdjem és élvezzem az egyetemi éveimet. Én azonban képtelen vagyok kimondani.

Ehelyett még egy falat rántottát dugok a számba, bár már rég elment az étvágyam.

– Biztos vagyok benne, hogy a Corvina Kastélyban nagyon tetszene neked – teszi hozzá. Hát persze, hogy nem hagyja annyiban. Megszokta, hogy mindig eléri, amit akar. – Sok híres svájci orvos tanult ott. Ez egy nemzetközileg elismert egyetem, híres az első osztályú képzéséről, az orvosi szakot pedig a világ egyik legjobbjai között emlegetik.

Ez tisztára úgy hangzik, mintha Ludovico valami brosúrából olvasná fel a mondandóját. Gyomrom tájéka áruló módon görcsbe ugrik. Annak az ideges érzésnek a félreérthetetlen jeléül, ami máris hatalmába kerít, melyet legszívesebben azonnal elnyomnék, ha arra gondolok, hogy a tanulmányaim finanszírozása feltételéül a mostohaapám egyértelműen kikötötte, hogy csakis és kizárólag a Corvina Kastély Elitegyetem jöhet számításba, hogy ezzel is manipuláljon. Persze azért vetettem egy pillantást a neten az egyetemről készült képekre. Nem tehetek róla, egyszerűen túl nagy volt bennem a kíváncsiság. A Corvina Kastély a Wallenstadti-tó partján helyezkedik el, úgy egyórányira Zürichtől. Egy meseszép és csendes helyen, ahol teljes mértékben a tanulmányaimra koncentrálhatnék. Hatalmas könyvtárral és neves oktatókkal.

És mégis…

– Én nem hiszem, hogy a Corvina Kastély a megfelelő hely számomra. – Az elmúlt három évben folyton gazdag sznobokkal voltam körülvéve, egy életre elegem lett ebből a társaságból. Még ha ez az egész a nagy álmomról szól is.

– De hát miért nem? – kérdi anyám csodálkozva, aki már megint nem ért semmit. Nem fogja fel, mennyire nem tudom értékelni azt a világot, amelyben jelenleg élünk. Hogy sokkal szívesebben maradtam volna a kis allgäu-i faluban, ahol korábban laktunk, minthogy egy sofőrrel és egy pohár pezsgővel a kezemben kocsikázzak körbe-körbe Genf városában, ha vásárolni támad kedvem.

– Sok ösztöndíjas tanul azon az egyetemen, és végre találkozhatnál Luciával – bizonygatja Ludovico. Lánya nevének említésére a hangja is mintha lágyabban szólna. Tisztán kihallatszik belőle a szomorúsága.

Még egyszer sem volt szerencsém Luciához, pedig anyám és én csaknem két éve vagyunk a Salvari-villa lakója. Közvetlenül az esküvő előtt csúnyán összevesztek az apjával, és Lucia azóta sem mutatkozott itthon. Ludovico sosem árulta el, pontosan min veszekedtek, de néhány véletlenül elkapott beszédfoszlányból gyanítom, hogy Lucia tanulmányai döntő szerepet játszhattak ebben.

A lánya mindenesetre nagyon bátornak tűnik, ha sikerült keresztülvinnie az akaratát Ludovicóval szemben. Ha róla van szó, képtelen vagyok visszafogni a kíváncsiságomat. Vajon milyen lehet a mostohanővérem? Jól kijönnénk egymással? Ha itt lenne, talán együtt dacolhatnánk ezzel az őrülettel, amivel két éve teljesen egyedül kell szembenéznem? Mindig is szerettem volna egy lány testvért.

– Ahogy mondtam, gondold át még egyszer nyugodtan – kéri Ludovico.

A maradék rántottát ide-oda tologatom a tányéron. Mit tegyek, éljek az általa kínált lehetőséggel? És jelentkezzek Svájc legjobb egyetemére, hogy végre megismerkedhessek a mostohanővéremmel? Vagy próbálkozzam tovább egymagam, azt kockáztatva, hogy talán soha nem sikerül megvalósítani az álmomat?

– Rendben – mondom végül. – Átgondolom.

Sóhajtva nekitámasztom fejemet a hűvös üvegnek, ahogy az ablakon kinézek. Lombjaikat hullató fákat látok, a leveleket rajtuk mintha egy festőművész narancs és sárga festékkel teli vödörbe mártotta volna, az esőtől nedves út mentén sorakoznak. Az út mentén, mely épp egy hegyre vezető szerpentin. A fák takarásában itt-ott megcsillan egy tó tükre. Nyáron nagyszerű hely lehet arra, hogy az ember lehűtse magát, feltéve, ha szeret úszni. Ezt magamról nem igazán mondhatom el. Amióta az eszemet tudom, valami megmagyarázhatatlan oknál fogva irtózom a víztől. A szüleim soha nem tudtak rávenni, hogy a kezdőknek szóló úszótanfolyamnál tovább jussak.

A sofőrtől elválasztó falat leengedve kérdezem:

– Mennyi van még hátra? – Már magam is megpróbáltam utánanézni a telefonomon lévő alkalmazásban, de a mobilnet itt annyira gyenge, hogy nem tudta betölteni a térképet.

– Legfeljebb negyedóra.

Az jó, mert lassan kezd felkavarodni a gyomrom a sok kanyartól.

Egyszeriben azt kívánom, bárcsak másképp döntöttem volna. Megvetően felhorkantok, amikor arra gondolok, hogy most már valóban és visszavonhatatlanul részese vagyok a mostohaapám világának. Annak a világnak, amelyben minden megvehető, és mindennek megvan az ára. Még nekem is, és velem együtt a legnagyobb álmomnak is.

Mivel a sofőrtől elválasztó falat még mindig nem húztam fel, a szélvédőn át kinézve hirtelen megpillantok egy autót az árok szélén. Úgy látszik, letért az útról, és egy fának ütközött.

– Állj! – kiáltom abban a minutumban, mire a sofőr beletapos a fékbe. Csikorog a kerék, a kocsi meginog, s mielőtt még teljesen lefékezne, én máris feltépem az ajtót, és rohanni kezdek.

– Várjon! – kiáltja a sofőr, de én mintha meg sem hallanám.

Rohanok a baleset helyszínére, és remélem, hogy nem túl későn érkezem. Még hallom, hogy az autó ajtaja becsapódik mögöttem, ahogy a sofőr is kiszáll. Ismét utánam kiált, az én szememben azonban egyre csak az előttem lévő autó képe lebeg. A motorháztető úgy összenyomódott, mintha valami harmonika lenne, és füst gomolyog belőle, amiből tudom, hogy nincs vesztegetni való időm.

Egy fiatal nőt pillantok meg az ablak mögött. Mozdulatlanul előredől a vezetőülésben. Vér szivárog a homlokán lévő sebből, ami bizonyára akkor keletkezhetett, amikor a légzsáknak csapódott, utóbbi ernyedten lóg a kormánykerék körül.

Kezem az ajtó kilincse után tapogatózik.

– Maga meg mit művel ott? El az autótól!

A sofőr hangja pániktól reszket, én pedig visszakiáltok:

– Hívja a mentőket!

Majd felrántom az ajtót, és óvatosan kihúzom a nőt. Néhány méterrel a kocsi mögött teszem le. Csípős szag csapja meg az orromat, ám igyekszem minden erőmmel a nőre koncentrálni. Ahogy félresöpröm a haját az arcából, rájövök, hogy nagyjából velem egyidős lehet. Nagyon szép, amin még a halántékán végigcsorgó vér sem változtathat. Ugyanakkor végtelenül törékenynek tűnik.

Egy aprócska pillanatra elakad a lélegzetem, majd… kezdetét veszi a küzdelem.

A környezet egy elmosódó massza körülöttem, ahogy ellenőrzöm, lélegzik-e. Semmi, még csak egy apró sóhaj sem érzékelhető az ajkai között. Így hát a mellkasára teszem a kezem, és megkezdem az újraélesztést, ahogy tanultam. Teljes mértékben igyekszem a feladatomra koncentrálni, nem veszek többé tudomást sem az útról, sem a fákról, sem a pánikba esett sofőrről.

A nő mintha megérezné az erőfeszítést és növekvő kétségbeesésemet, hirtelen kinyitja a szemét. Egyenesen rám néz, és fátyolos szemében felismerem a félelmet.

Köhög, vér folyik az ajkán. A fenébe, jól tudom, ez mit jelent: belső vérzést. Egyetlen orvos sem tudná itt helyben megmenteni, nemhogy én. A kezéért nyúlok, ujjaimat jéghideg ujjai köré szorítom, hogy némi vigaszt nyújtsak neki. Hirtelen rájövök, mit jelent a fátyol a szemében. Ez a halál jele.

Újabb adag vért köhög fel. Ajka megmozdul, de nem jön ki hang rajta.

– Minden rendben – próbálom megnyugtatni, egy sötét hajtincset söpörve ki a homlokából.

– Fortuna aeterna – mondja alig hallható, rekedt hangon.

És akkor még egy utolsó lélegzetet vesz.

Ott ülök megkövülten, finom ujjait továbbra is a kezemben szorongatva. Nem. E szó, mint valami véget nem érő verkli, visszhangzik a fejemben. Könnyek szöknek a szemembe, a légzésem egyre nehezebbé válik.

Hirtelen egy kiáltásra leszek figyelmes.

– Tűz!

Kábulatból riadok. S ebben a pillanatban már érzem is a szagot, a csípős füstöt. Végre elengedem a nőt és felállok. A kezem, a pulóverem, még a leggingsem is csupa vér. De ez most nem érdekel. Megfordulok, és rohanni kezdek. El az összetört autótól, abba az irányba, ahonnan a sofőr kiabál.

Amint elérem, már hallom is a szirénákat. Késő, akarom üvölteni. Elkéstetek! De képtelen vagyok rá, egy hang sem jön ki a számon, a torkom mintha teljesen összeszorult volna. Alapvetően semmi bajom a halállal. Leendő orvosként nem is lenne túl szerencsés. Az emberek élnek, és egy bizonyos idő elteltével elhagyják ezt a világot. A legtöbbjük már ősz és öreg, na de ez a nő? Olyan fiatal volt még. És ez semmiképp sem hagy nyugodni.

– Elment a józan esze, hogy ilyen közel merészkedik egy füstölgő autóhoz? El tudja képzelni, mi lett volna, ha ez itt felrobban? Maga most halott lenne, engem meg jól beperelnének!

Most komolyan? Ez minden, ami miatt ez az ősz hajú, méretre szabott öltönyt viselő férfi aggódik? Szemem dühös szikrákat szór rá:

– Először is, egy autó nem tud csak úgy felrobbanni, olyasmi csak az akciófilmekben szokott történni. Másodszor pedig maga nekem dolgozik. Szóval jobban teszi, ha megválogatja a szavait.

Istenem, mennyire utálom kijátszani ezt a kártyát, de működik, mert a sofőr azonnal a bocsánatomért hebeg.

A szerencsétlenül járt autó motorháztetője alól ropogó lángok csapnak fel. A hangot azonban szinte teljesen elnyomja a mentőautó felbőgő szirénája. A jármű megáll, és egy mentős ugrik ki belőle.

A következő percek úgy futnak el mellettem, hogy szinte nem is vagyok igazán jelen. Az orvos megerősíti a nő halálát, végül hozzám fordul, hogy mindenfélét kérdezzen. Nem sokkal később megérkezik a tűzoltóság is, hogy eloltsa a lángokat.

Közben a sofőr is beszállt a kocsiba. Mögötte további járművek hosszú sora alakul ki. Ez az egyetlen út, ami az egyetem felé vezet. A balesetet szenvedett autóban ülő fiatal nő feltehetőleg a Corvina Kastély egyik hallgatója volt.

Végignézek magamon. Időközben a vér teljesen megszáradt. A látvány heves zokogást vált ki belőlem. Nem tudtam segíteni rajta. Hiába tudom, hogy minden tőlem telhetőt megtettem, mégsem tudok szabadulni a gondolattól, hogy kudarcot vallottam.

A csomagtartó mellett igyekszem lemosni a kezem egy üveg víz segítségével. De képtelen vagyok az összes vért letisztogatni. A maradékot később majd megpróbálom szappannal ledörgölni.

Várunk, míg a mentőszolgálat teljesíti kötelességét. Csak ezután nyitják meg az utat, hogy a sofőröm az utolsó néhány kilométert is megtehesse az egyetemig. Minél közelebb érünk a campushoz, annál jobb lesz az internet. Megnyitom a keresőt, és beírom a szavakat, amiket a nő nem sokkal a halála előtt suttogott nekem. Úgy tűnik, valamiért fontosak voltak neki. Ahogy már eddig is sejtettem, latinul van. Nekem is szükségem lesz latinra a tanulmányaimhoz, így nem árt, ha már most fejlesztem a szókincsemet. Bár ebben a helyzetben egy egyszerű fordítás szinte lehetetlen.

A következő pillanatban, amint a szavak jelentése tudatosul bennem, jéghideg borzongás fut végig a hátamon.

A siker örökre szól.

3. fejezet

Gabriel

– Hé, jössz röplabdázni? – szól be hozzám a lakótársam, Aidan a csukott szobaajtón át.

– Most nem érek rá, sajnálom!

Az elmúlt két évben egy csomószor érkezett tőlem hasonló válasz. Tudom, elég béna kifogás, olyan, mintha csak meg akarnék szabadulni tőle, de ma tényleg ez az igazság.

Sóhajtok. Miért is kellett jelentkeznem erre a mentorprogramra? Egy ilyen ragyogó késő nyári napon jobb dolgom is akadna, mint hogy elsőéves diákokat kalauzoljak végig a Corvina Kastélyon. De késő bánat, már nem táncolhatok vissza.

Csak idén, mondogatom magamnak. Hátha így Belkova professzor engem is beválaszt az Égi mechanika és űrhajózás kiegészítő kurzusára, amire rendszerint csak nagyon kevés diáknak sikerül bekerülnie. Szörnyű, hogy azt a vén gazembert az ilyesmi ennyire befolyásolja.

Kopognak az ajtón. Jaj, Aidan mára már lassan tényleg kezd az idegeimre menni!

– Mi az? – dörmögöm.

Nyílik az ajtó, de nem a lakótársam dugja be a fejét rajta, hanem a legjobb barátnőm, Lucia.

– Hű, valaki de örül, hogy láthat!

– Azt hittem, Aidan az. Mi újság?

Lucia belép, hóna alatt egy laptoppal és egy zacskó csipsszel. Mint aki otthon van, ledobja magát az ágyamra, és kényelembe helyezi magát.

– Itt van ez az új BBC-dokumentumfilm a királyi családról, amit meg akarok nézni.

– Neked nincs saját szobád?

Nagyot sóhajt, és hosszú, szőke haját a feje tetején laza kontyba tekeri.

– Sara már megint tisztára megőrült.

– Mindig ez a dráma. Most ehhez nekem tényleg nincs türelmem.

– Azt hiszed, én élvezem? Már napok óta olyan furcsán viselkedik. Gőzöm sincs, valójában sosem beszélünk egymással magánügyekről, és tényleg nem tartozik rám… De… az előbb annyira sírt, mintha ismét meghalt volna a királynő! Nekem ebből elég volt mára. Remélem, idővel megnyugszik. Maradhatok addig?

– Felőlem – dünnyögöm, és fogom a mappám. – De nekem sajnos mennem kell.

– Mi? Hová? Azt hittem, együtt nézzük meg a dokumentumfilmet.

Lucia kezében megzörren a csipszeszacskó, ahogy kinyitja. Már a szagából tudom, hogy az a rémes fajta, amit annyira imád: csicseriborsó tejfölös ízesítéssel.

– Jelentkeztem mentornak, nem emlékszel?

Lucia egy maréknyi chipset töm a szájába.

– Á, tényleg – morogja. – Akkor jó szórakozást a legunalmasabb munkához a campuson, ami csak létezhet!

Útban az ajtó felé még hozzávágok egy tollat, ami elől ügyesen elhajol, így a falnak csapódik, és eltűnik az ágyam mögötti résben. Nevetése egészen a folyosó végéig elkísér.

A Corvina Kastély kollégiumai félig-meddig egy nagy kőfalba vannak vájva, így a hosszú folyosónak csak az egyik oldaláról nyílnak lakóhelyiségek, amelyekből mesés kilátás nyílik a Wallenstadti-tóra. Ez a kilátás, ami a legtöbb itteni egyetemista számára igazi luxus, számomra minden egyes percben életem legrosszabb napjára emlékeztet. Egyúttal arra figyelmeztet, hogy soha ne veszítsem szem elől a küldetésemet, aminek kapcsán azonban az elmúlt két évben szinte semmi előrelépést nem értem el. Bármennyire is igyekszem, eddig még semmivel sem sikerült közelebb férkőznöm a bűnösökhöz. De nem adom fel.

Öt perccel később már nyitom a nehéz faajtót, és kilépek az épületből. A kollégium előtt padok sorakoznak, ahol számtalan diák ül a napon sütkérezve. A reggel esővel indult, így nem csoda, hogy most is ilyen sokan vannak kint, hogy bepótolják a napi D-vitamin-adagjukat. Az új szemeszter kezdete előtt a legtöbb diák még megengedhet magának annyi szabadidőt, hogy élvezze a napsütést. A következő héten a napszemüvegeket és a pletykalapokat azonban a kávésbögrék és tankönyvek váltják fel.

Átkelek egy kőhídon, ami a patakon átívelve köti össze a kollégiumi épületeket az egyetem főépületével. A hegyekből lecsorgó víz átfolyik a mohával borított köveken, majd a tóba ömlik. Egy gyík lapul a híd korlátján, és napozik a meleg köveken. Ahogy elhaladok mellette, azonnal eliszkol. A patak túlpartján a messzeségben néhány épületet pillantok meg, valamint az A3-as autópályát. A járművek zaja azonban ide már nem ér el. Itt mindig csend van, mert a tó ezen oldala az egyetemet leszámítva nincs beépítve. S ez az, ami olyan ideális hellyé teszi a kastélyt a tanuláshoz. Itt nem kalandozik el az ember figyelme a kívülről jövő városi zajok miatt, és sehol egy bár vagy éjszakai klub a közelben. Ez egyben elszigeteltséggel is jár. A Corvina Kastély egy egészen sajátos kis világ. Lehet, hogy most süt a nap, de ha valaki, én aztán jól tudom, milyen valójában. Tudom, micsoda szörnyek leselkednek az ódon falak homályában.

Noha valamivel később érkezem, még mindig nem látni egyetlen elsőéves diákot sem, amikor a főépület előtti találkozóhelyre érek. Csupán néhány mentor, akikkel a tájékoztató előadás során találkoztam, álldogál egymással beszélgetve egy laza körben. A bejárati kapuhoz, valamint fel a hegyekbe vezető kavicsos út most teljesen kihalt. Érdekes.

– Helló! – köszöntöm a csoportot. – Még nincs itt senki?

Egy magas, ezüstszőkére festett hajú fickó válaszol a kérdésemre:

– Nem. Belkova professzor kutatóasszisztense volt itt nemrég. Valószínűleg valami baleset történhetett, és a bekötőutat teljesen lezárták. De állítólag már nem tart sokáig, és hamarosan újra megnyitják a forgalom előtt. Ha az információi nem csalnak, már majdnem végeztek a baleset helyszínén.

Baleset? Na, szuper.

– Köszi.

Ha tudom, hogy itt ácsoroghatok még ki tudja meddig, nem siettem volna annyira. Már bánom, hogy jelentkeztem erre a munkára. Bár most az a lényeg, hogy bekerüljek az űrutazásos kurzusra, ami igazi kuriózumnak számít az asztronómiára kihegyezett fizika szakon, ahol tanulok. Mindig is lenyűgözött a gondolat, hogy más bolygókon is létezhet intelligens élet, vagy lehetséges volna máshol is élni. S a vonzalmam, hogy egyszer talán én is rábukkanhatok egy ilyen élet nyomaira, volt az egyik oka annak, hogy végül úgy döntöttem, nem lépek apám nyomdokaiba, és nem lesz bankár belőlem.

Mivel semmi kedvem a többi mentorral beszélgetni, nem maradok ott velük, inkább leülök valamivel távolabb a járdaszegélyre. A várakozási időt arra használom, hogy még egyszer átnézzem a mappát, amit kaptam. A tájékoztatón ugyan megmondták a pártfogoltunk nevét és szakját. Nekem Elora Farraro jutott, egy orvostanhallgató. Pont a nővérem szakja. Kértem, hogy bízzák inkább valaki másra, de minden próbálkozásom Belkova professzornál hiábavalónak bizonyult. Az idei tanévben ugyanis egyetlen mentor sem jelentkezett az orvosi szakról. S mivel az én fizikakurzusaim közül néhány átfedésben van ezzel a szakkal, én lennék – legalábbis Belkova professzor szerint – a legjobb választás Elora számára.

Tíz perccel később egy fekete Audi hajt be a kapun, és fékez le a főépület előtti kerek placcon. A hátsó ajtó kinyílik, és a járműből egy fiatal nő száll ki. Hajának színe a mazsolára emlékeztet. Alacsony és törékeny, ám a kellő helyeken lágyan ívelt idomokkal, ahogy a rajta lévő leggings kiemeli. Rögtön a figyelem középpontjába kerül, ahogy megkerüli az autót és a csomagtartóhoz lép. Szenvtelenül megragadja a bőröndjét, ahelyett hogy a sofőrrel vetetné ki.

Egyre több autó hajt be a kaviccsal felszórt térre, és nemsokára nagy sürgés-forgás támad. Azon merengek, hogyan fogom megtalálni a védencemet ebben a káoszban.

Tekintetem ekkor ismét a barna hajú lányt pásztázza. Azt nem igazán tudnám megmagyarázni, miért. Még csak nem is az a feltűnő jelenség. Csinos, de külsőre semmi extra. Ahogy viszont a sofőrjével bánik, az teljesen ámulatba ejt. Valahogy van egy olyan érzésem, hogy nem az a gazdag apuci kicsi lánya. Lehet, hogy ösztöndíjas? De akkor meg honnan ez a puccos autó?

Na mindegy, nekem most dolgom van. Gyorsan becsukom a mappát, és felállok a járda széléről. A legjobb, ha a kérdezősködést rögtön az első kocsinál kezdem, és aztán onnan folytatom.

– Elora Farraro? – szólítom meg a fiatal nőt.

Mire ő azonnal megtorpan.

– Igen?

Na, nézzenek oda. Ez gyors volt.

– Üdv a Corvina Kastélyban. Gabriel vagyok, a mentorod.

– A… mim?

– A mentorod.

Nevet.

– Bocs, de fogalmam sincs, hogy az mit jelent.

Most szórakozik velem?

– Mint mentorodat, engem bíztak meg a feladattal, hogy körbevezesselek az egyetemen, és megmutassam, hol lesznek az óráid.

– Á, nem szükséges. Egyedül is boldogulok.

Döbbenten bámulok rá, és még szorosabban tartom a mappámat.

– Hogy? Akkor miért jelentkeztél a programra?

– Én nem… Ó! – Egy árnyék suhan át az arcán. – Az a szemét! – Dühösen felhorkan, majd a mobilja után kotorászik a táskájában, mintha a fejébe vette volna, hogy már hívja is azt a szemetet, akárki legyen is az illető. Ekkor feltűnik, hogy a kezét sötét foltok tarkítják.

Ez csak nem… vér?

Elora követi a tekintetemet, és hirtelen abbahagyja a kotorászást.

– Ha tényleg körbe akarsz vezetni, akkor kérlek, kezdjük a mosdónál!

Csak bólintok, mivel hirtelen olyan száraz lesz a torkom, akár a sivatag. Vajon mi történhetett az úton? Lehet, hogy ő is érintett volt a balesetben?

Kihűlőben lévő test, kék ajkak és a kétségbeesett kísérlet arra, hogy működésre bírjam a mozdulatlan szívet. Az emlékeim teljes erővel törnek rám, és egy pillanatra eláll a lélegzetem.

– Mi az, nem bírod a vért? – A válaszomat meg sem várva, Elora megfordul, és elköszön a sofőrjétől.

Szegény fickó ábrázata teljesen úgy fest, mintha most futott volna le egy maratont. A férfi sietve beszáll, és beindítja a motort.

Elora ismét felém fordul.

– Szóval mi a helyzet?

– Minden rendben.

– Úgy értem, a mosdóval.

Á, szóval az ártatlan, kedves külső csak megtévesztés, valójában egy elviselhetetlen szörnyeteget rejt magában. Fogaimat összeszorítva igyekszem a feladatomra koncentrálni. A kurzus, amire járni akarok, megér annyit, hogy pár órán át elviseljem ezt az Elorát.

– Gyere, mutatom – felelem teljesen szenvtelen hangon, és a főépület felé vezetem. A világos homlokzatot sűrűn benőtte a borostyán, bár jócskán visszavágták, hogy az ajtók és ablakok feletti díszítéseket ne takarja el teljesen. Az épület ettől úgy fest, mintha egy egészen másik évszázadból pottyant volna erre a helyre, a tornyok hegyes tőrként nyúlnak az ég felé.

– Itt található az Audimax, a könyvtár és az összes iroda, valamint az egyetem igazgatójának, dr. Morelli professzornak a szobája.

Elora hátrafordítja fejét, és elnéz a hegyek felé, melyek úgy veszik körbe az épületet, mint valami természetes kerítés, amit csak az útra vezető kapu tör meg.

– Éjszaka zárva van a kapu?

– Igen, abban a kis házikóban ott mellette viszont mindig ott a biztonsági őr, aki éjjel-nappal beenged vagy kienged, elég, ha felmutatod a diákigazolványodat.

Hahotázva felnevet. De nem vidám hangon, hanem inkább keserűen.

– Mint a börtönben.

– Te döntöttél úgy, hogy ide jársz – vágok vissza dühösen.

Nekem ez az egyetem jelent mindent, nem utolsósorban azért, mert Annabelle annyira imádta. Élete minden egyes napját élvezte itt, ezért baromira felháborít, hogy ez a hülye liba ennyire nem tudja értékelni a hely szépségét. Én bezzeg bármit megadnék azért, hogy a nővérem még egyszer utoljára láthassa ezeket a hegyeket, de ennek az Elorának semmi sem tetszik.

Ezután már nem szól egy szót sem, de jobb is így. Még el sem kezdődött a vezetés, és én máris elemi késztetést érzek arra, hogy valami törékeny dolgot a falhoz vágjak.

Ennek ellenére igyekszem nem megfeledkezni a jó modorról. Kitárom előtte az ajtót, és belépünk az épületbe. Az irodaajtók közötti falakat oklevelek és különféle díjak díszítik, amiket az ide járó hallgatók az évek során nyertek. És rögtön a bejárat mellett jobbra találhatók a mosdók.

Elora szó nélkül leteszi mellém a bőröndjét, és eltűnik az ajtó mögött. Mély levegőt veszek. Úgy látszik, hosszú nap elé nézünk.

4. fejezet

Elora

A vér ugyan lemosható, de én továbbra is úgy érzem, mintha halál tapadna testem minden egyes milliméterére. Ki lehetett az a nő? Vajon boldog volt? Milyen tervei lehettek a jövőjével kapcsolatban? Volt-e párja? Vállamat leengedve megtörlöm a szemem. Nem az én hibám, hogy meghalt. Én mindent megpróbáltam, hogy megmentsem. Legszívesebben bebújnék az ágyamba, valami jó kis szakkönyvvel a kezemben a nap hátralévő részében. A fejemet tudással megtölteni mindig is nagy segítségemre volt abban, hogy ne kelljen másra gondolnom. Esetleg egy jó sakkparti. Ám ehelyett…

Sóhajtva felkészülök, hogy újra szembenézzek azzal az arrogáns pasassal, valami Gabriellel. Mióta megszólított, csak grimaszokat vág, mint akinek teljesen elment az életkedve. Elképzelni sem tudom, mi üthetett belé, hogy így bánjon velem. Bár igazság szerint pontosan ilyennek képzeltem az itt tanuló egyetemistákat. Csupa elkényeztetett seggfej, akik jobbnak képzelik magukat, csak mert van mit a tejbe aprítaniuk a szüleiknek.

Nem tudom, mi a fenét képzelt Ludovico, hogy a tudtom nélkül bejelentett erre a mentorprogramra. Nincs szükségem senkire, hogy mint valami kutyát, pórázon vezessenek végig, egyedül is tökéletesen elboldogulok.

Kihúzom magam, és kilépek a mosdóból. Gabriel lazán a szemközti falnak támaszkodik, két karját a mellkasa előtt keresztbe fonva. Egy sötét hajtincs makacsul a homlokába hullik. Ajkát összepréselve kifújja anélkül hogy a tekintetét egy pillanatra is levenné rólam. Egyszeriben forróság önt el, és nagyot kell nyelnem. Mi a…? Nem, te csak koncentrálj! Ám akaratlanul is tovább tanulmányozom az alakját, izmos alkarját, szűk farmerjét és égszínkék szemét. Csak ebben a pillanatban esik le, milyen vonzó férfi. Bár attól még ki nem állhatom.

Biztonságos távolságban megállok előtte.

– Megmutatnád, kérlek, hogy jutok el a szobámba? A többit már megtalálom magamtól is.

A faltól ellökve magát lassan felém közeledik. A szívverésem egyszeriben felgyorsul. A fenébe is, mi ütött belém? Mióta hagyom, hogy egy srác vonzó külseje így elvakítson?

– Sajnálom, de az nem fog menni. Nem ok nélkül vállaltam be ezt, és nem akarok bajba kerülni – feleli. – De annyit tehetünk, hogy rövidre fogjuk a vezetést. Nekem éppúgy érdekem, hogy minél kevesebb időt kelljen rád pazarolni.

Akkor miért vállalta egyáltalán a mentorkodást, ha csak az idejét pazarolja ezzel? Legszívesebben jól megmondanám neki, mit gondolok róla, de inkább megtartom magamnak. Minél hamarabb végzünk ezzel a vezetéssel, annál hamarabb lehetek a szobámban. Egyedül.

Elindulok a bőröndömhöz, ahhoz az aranyszínű borzalomhoz, amit indulás előtt anyám vett nekem, de meglepődve tapasztalom, hogy eltűnt.

– Hol van a csomagom?

– A bőröndödet elraktam. De ne aggódj, nem lesz semmi baja. Csak nekünk, mentoroknak van kulcsunk a teremhez.

– Mindig így csinálod, hogy csak úgy fogod mások cuccát, anélkül hogy megkérdeznéd őket?

– Csak segíteni akartam, hogy ne kelljen ezzel is az időt vesztegetni.

– Mialatt te…

– Maradj már veszteg, jó? – csattan fel.

Seggfej. Szemem dühös szikrákat szór felé. Mégis mit képzel magáról ez az alak? Ki ő, az egyetem királya, akinek mindent szabad?

Már épp szólásra nyitnám a szám, hogy beszóljak, amikor Gabriel felsóhajt.

– Figyelj, sajnálom – mondja. Meglepetten pislogok rá. Nem gondoltam volna, hogy ebben a fickóban van annyi tartás, hogy bárkitől is bocsánatot kérjen. – Ez az egész nagyon fontos nekem, de attól még nem kellett volna így rád förmednem.

Jobb kezével végigsimít a haján. Egy vékony, tejcsokoládé színű bőr karkötő lóg a csuklóján. Belefonva egy ezüstözött kis medál, amire valamit rávéstek, de hogy mit, azt nem tudom kivenni. Talán a barátnője nevét? Érzem, hogy az arcom elvörösödik. Majd leengedi a kezét. A haja most teljesen összevissza áll, barna hajtincsek meredeznek minden irányba, ám szemlátomást ez egy cseppet sem zavarja.

Gyorsan ökölbe szorítom a kezem, ahogy érzem, erőt vesz rajtam a vágy, hogy megigazgassam a haját. Mintha valami láthatatlan erő húzna felé. Szedd össze magad, Elora! Alig ismerem Gabrielt, még csak nem is kedvelem! Mégis lenyűgöz. Egy halk hang azt súgja, hogy a durva viselkedés és a röpke bocsánatkérés mögött sokkal több lakozik. És hogy még ennél is több meglepetés várja az embert a hideg álarc mögött. Mindig is kíváncsi természetű voltam. Apám mindig azt mondta, hogy ez a tulajdonságom egyszer még sok bajt hoz a fejemre.

Gabriel megköszörüli a torkát.

– Hát akkor lássunk is neki!

– Ezer örömmel – felelem a kelleténél kissé csípősebben, hogy ennek a különös vonzalomnak elejét vegyem. – Elvégre egyikünk sem akar túl sok időt vesztegetni.

Gabriel megmutatja az igazgatói irodát, a dékáni hivatalt azon a karon, ahová járni fogok, és a hallgatói tanácsadót. Majd az alagsorba kísér, ahol gyors pillantást vetünk az Audimaxra. Bár nekem e modern név hallatán valami egészen más kép bontakozott ki az elképzeléseimben. A székekkel telezsúfolt előadóterem, ahol a nagyobb, egyszerre több kar hallgatóinak tartott előadások zajlanak, teljesen a föld alatt található, ablakai nincsenek. Magas mennyezetével és a falakon sorakozó antik gyertyatartókkal azonban inkább egy templom pinceboltozatára hasonlít, ahol titkos rituálékat tartanak. Megborzongok. Szerencsére nem maradunk sokáig, és Gabriel máris folytatja a körbevezetést az orvosi karon. Részletesen elmagyarázza, miként vannak számozva a termek, hogy könnyen odataláljak az óráimra.

Ezután megnézzük a könyvtárat, mely akaratlanul is lenyűgöző hatással van rám. Sötét fából faragott íróasztalok sorakoznak a mennyezetig érő könyvespolcok mellett, amiket különféle orvostudományi könyvek után kutatva legszívesebben ott helyben átfésülnék. Szinte érzem a könyvek gerincét a kezem alatt, orromban a régi bőrkötések jellegzetes illatát. Élvezettel szívom be a levegőt. Bár az elkövetkező években még bőven lesz rá alkalmam a könyvtárat használni, már alig várom, hogy megkezdhessem tanulmányaimat az orvosin.

Vajon Lucia melyik szakra jár? És most mit csinál? Bárcsak Ludovico egy kicsit többet mesélt volna róla.

Hirtelen egy fekete macska surran tova sebesen a lábamnál, és kioson a könyvtárból a nyitott ajtón át. Zavartan nézek utána.

– Te is láttad azt a macskát? – kérdezem Gabrieltől.

– Igen, ez Calma, az egyetem macskája. Legtöbbször itt tartózkodik a könyvtárban, vagy a tó melletti nagy kövek egyikén heverészik a napon. Néha velünk jön az előadásokra is. De semmiképp se simogasd meg, mert elég undok tud lenni. Bár… – ekkor gyors oldalpillantást vet rám, és felvonja a szemöldökét – az is lehet, hogy ti ketten jól kijöttök majd egymással.

Nagyot horkantok.

– Nos, kösz szépen. Most már legalább tudom, hogy kire fogom először ráuszítani.

Szája sarka enyhén megrándul. Épp csak egy pillanatra, az én figyelmemet azonban nem kerüli el, és a szívem ostoba módon apró kis bukfencet vet. Mennyire más embernek tűnik, amikor mosolyog. Vagyis csaknem elmosolyodik, javítom ki magam, és még egy kicsit tovább nézem.

A könyvtárat, majd a főépületet végül a hátsó kijáraton keresztül hagyjuk el. Keskeny kőlépcső vezet le egy ösvényre, mely végig a Wallenstadti-tó mentén kanyarog tova. A tó melletti füves területen padok állnak, egy móló mellett minden mozdulatnál nagyokat nyögve evezős csónakok ringanak a vízen.

– Az evezés szerves része az egyetemi sportnak. A Corvina Kastélynak saját evezőscsapata van, ráadásul nagyon sikeres – magyarázza Gabriel. – Ezenkívül van még egy uszoda és egy tornaterem, valamint egy fitneszrészleg. Ezeket is mindjárt láthatod. De előbb hadd mutassam meg a kisboltot és az étkezőt.

A Corvina Kastély teljes épületegyüttese a sok hegyes tornyával, bástyáival és a durva kőfalakkal valahogy egy normann villa és egy régi vár keverékére emlékeztet. Önkéntelenül is mosolyra húzódik az ajkam.

Az étkező egy modern épület felső szintjén található, alatta van a kisbolt. Közvetlenül mellette egy hosszúkás, lapos tetős épület áll, melynek bejárata fölött ívelt betűkkel a Seaside felirat olvasható. A hely sajátos keveréke egy étteremnek és egy kávézónak, hatalmas üvegfronttal ellátva, közvetlenül előtte a Wallenstadti-tóra néző terasszal.

– A Seaside népszerű találkozóhely tanuláshoz – magyarázza Gabriel a teraszra mutatva, ahol szinte az összes asztalnál fiatalok ülnek. – Mindennap nyitva van, ami igazán praktikus. Ezenkívül van egy külön bár része is. Szombatonként tematikus bulikat tartanak ott. Az üzemeltetők minden hétre más témát eszelnek ki. Ha esetleg érdekel az ilyesmi, érdemes követni az Insta-oldalukat. A témákat és az alkalmi bulikat, mint például a halloweeni partit is, általában ott teszik közzé. A bárt egyébként ki is lehet bérelni. Szülinapi bulikra meg ilyesmi.

A Corvina Kastélyban tényleg minden van, amit csak egy diák kívánhat magának. Gyakorlatilag semmi sem indokolja, hogy az ide járók év közben elhagyják a területet. Mivel Ludovico nagylelkű ajánlatát, hogy szívesen venne nekem egy autót, zsigerből visszautasítottam, valószínűleg jobb is így. Erősen kétlem ugyanis, hogy egy ilyen mindentől távol lévő egyetemnek lenne buszmegállója.

– Jól hangzik – válaszolom röviden, miközben eszem ágában sincs követni a helyet az Instán. Nemcsak azért, mert a tanulás mellett amúgy sem lesz túl sok időm bulizni, hanem mert nem igazán lelkesedem az ötletért, hogy együtt igyak a szupergazdag diáktársaimmal.

A Seaside mögött egy szikla emelkedik a magasba. Gabriel egyenesen feléje veszi az útját, amikor észreveszem, hogy egy keskeny ösvény vezet el a szikla mellett, ami inkább egy fémhíd, amit cölöpök tartanak néhány méterrel a víz fölött, és amire korlátot szereltek a biztonság kedvéért. Szorosan a sziklához lapul, mert a híd egy ponton elkeskenyedik, és pár méteren át csak egymás mögött libasorban férünk el rajta, majd egyszer csak feltárul előttünk egy másik épületegyüttes bejárata.

Minden lépéssel, amit a víz fölött teszek meg, egyre erősödik a hányingerem. Gabriel is megszaporázza lépteit, bár lehet, hogy csak beképzelem. A gyaloghídon átkelve tágas, nyitott tér fogad minket, ahol egy rekortán burkolatú futópályát, egy sportcsarnokot és egy fedett uszodát pillantok meg. A víz mellett egy kis fészer áll. Gabriel elmondja, hogy itt tárolják télen az evezős csónakokat.

– Az egyetemnek ezt a részét, valamint a Seaside-ot a múlt században építették hozzá. A kollégiumok és a főépület sokkal régebbiek. Azok ezernégyszáznyolcvanhatban épültek, nem sokkal a Corvina Kastély megalapítását megelőzően, aminek elnevezését egyébként a Corvina névre hallgató szőlőfajta ihlette, melyet régen a tóparti lankákon termesztettek.

– Érdekes – felelem. – Ezt kifejezetten a mentori munkád miatt tanultad meg, vagy csak simán egy két lábon járó történelemkönyv vagy?

A viccem szemlátomást célt téveszt, mert Gabriel kétkedve ráncolja a homlokát.

– Az egyik barátnőm történelmet tanul, és folyton történelmi tényekkel nyaggat.

Kínos csend telepedik ránk, így örülök, amikor Gabriel a következő pillanatban azzal áll elő, hogy ideje visszamennünk. Remélem, most már tényleg megmutatja, merre van a szobám.

Épp visszaérünk a főépülethez, amikor Gabriel hirtelen megáll. Figyelme egy pánikszerűen feléje rohanó fiatal nőre irányul, aki valahogy ismerősnek tűnik. Még mielőtt odaérne hozzánk, látom, hogy az arcán csak úgy patakzanak a könnyek.

– Gabriel – zokogja a srác karjába vetve magát. – Szörnyű baleset történt. Sara… Sara meghalt.

A mentorom összerezzen.

– Mi? Úgy érted, a lakótársad, Sara?

A nő bólint. Vajon ő Gabriel barátnője? Lehet, hogy az ő neve áll a karkötőjén? Kezdem kínosan érezni magam. Semmi keresnivalóm egy ilyen intim pillanatban, s mégis… A fogaskerekek a fejemben őrült tempóban forognak, míg végül összeáll a kép.

Lenézek a kezemre, mintha még mindig látnám a rátapadt vért.

Sara. Így hívták a nőt, akit nem tudtam megmenteni. A nőt, aki a karomban halt meg. Fortuna aeterna. Vajon miért mondta? Mit jelentenek ezek a szavak? Talán Gabrielnek és a barátnőjének többet is elárulnak, de kétlem, hogy ez lenne a megfelelő pillanat arra, hogy megkérdezzem őket.

– Cssss – csitítgatja Gabriel. – Minden rendben, Lucia.

Egy pillanat… Mit is mondott az előbb Gabriel? Hirtelen rájövök, miért tűnt ez a lány olyan ismerősnek az előbb. A hegyes orr, a szigorú vonalak a szája mentén. Napsugár színű haj, világoskék, mandulavágású szem, sűrű szempillák. Kiköpött mása az apjának. Ezenkívül kifogástalan németet beszél, semmi svájci akcentussal, ami arról árulkodik, hogy Svájc azon részén nőtt fel, ahol nem az itteni az elterjedt nyelv.

A nő Gabriel karjában nem más, mint a mostohanővérem.

5. fejezet

Gabriel

Sara meghalt. Halott. Halott. Halott. A szó, mint valami végeláthatatlan fonal kavarog a fejemben, jéghideg szorításba zárva az elmém. Megérkezünk a tóhoz, ami még inkább megnehezíti, hogy legyűrjem a pánikot, ami e szó hatására kezd eluralkodni rajtam. Kővé dermedek, a szívem kalapál, majd’ kiugrik a helyéről.

S gondolatban már itt sem vagyok, hanem a tóparton egy másik időben. Akkoriban tudtam meg először, mi is az a pánik. Ahogy a karomban tartottam élettelen ikertestvéremet, és nem tehettem semmit, hogy segítsek rajta. Sírva vártam a mentősöket, bár tisztában voltam vele, hogy túl késő, minden hiába.

Lucia a vállgödrömbe temeti az arcát, könnyei teljesen átitatják az ingemet. S ahogy érzem a felindultságát, a fejemben hirtelen átkapcsolódik valami. Érzem, hogy most szüksége van rám, és e tudat elég erőt ad ahhoz, hogy eltaszítsam magamtól a saját múltamat. Kezemmel egyenletes körökben simogatom a hátát, és próbálom megnyugtatni, azt ismételgetve, hogy minden rendben lesz. Bár rettentően szörnyen érzem magam miatta, de titkon örülök, hogy Lucia legalább nem állt olyan közel a lakótársához.

Eloráról már csaknem teljesen meg is feledkeztem, amikor azt kérdezi:

– Lucia?

A legjobb barátnőm kibontakozik a karomból, és hátranéz.

– Igen?

– Te vagy Lucia Salvari? – Elora hangja most mintha kissé magasabban szólna. Izgatottnak tűnik.

Jaj, ne, csak ezt ne, gondolom, de van annyi eszem, hogy befogjam a számat, és hagyjam, hogy a barátnőm maga oldja meg a helyzetet. Nem ez az első eset, hogy megkörnyékezik, csak mert valaki ismeri az apját, de attól még baromi kellemetlen. Egy milliárdokat érő birodalom örököseként Lucia értékes kapcsolat. Sokan vannak az itteniek között is, akik egyetlen alkalmat sem szalasztanának el, hogy kinyalják a seggét.

Tudom, hogy ez totál hülyeség, mégis csalódott vagyok, mert Elorától valahogy többet vártam. Tetszett, hogy olyan karakán és gyors észjárású. Mintha nem számítana neki semmi és senki véleménye ezen a világon, csak ő maga.

Lucia kihúzza magát és előreszegezett állal válaszol:

– Igen, én vagyok – feleli határozottan. A Sara miatt hullatott könnye és minden szomorúsága egy csapásra eltűnik, s máris magára ölti azt a hideg-rideg álarcot, amit akkor visel, mikor úgy érzi, védekezni kényszerül. – De mielőtt arra kérnél, hogy adjak át apámnak valami baromságot, vagy szerezzek neked egy gyakornoki helyet nála, jobb, ha most abbahagyod. Semmi kedvem ehhez a kétszínű alakoskodáshoz.

Elora kissé zavartnak látszik. Az alsó ajkába harap, miközben a tekintetem valahogy túlságosan hosszan időzik a száján.

A következő pillanatban előhúzza zsebéből a mobiltelefonját, és a magasba emeli.

– Ha valami mondanivalóm van az apádnak, akkor elég egyszerűen csak felhívnom – feleli mézesmázos hangon. – Ha az elmúlt két évben vetted volna a fáradságot és hazalátogattál volna, tudhatnád, hogy Ludovico a mostohaapám. Én pedig a mostohatestvéred vagyok.

Lucia hirtelen hátrálni kezd, mintha Elora legalábbis megütötte volna.

– Tessék?

– Én a te…

– Hogy merészeled! – kiáltja Lucia olyan hangosan, hogy az a néhány hallgató, aki a tóparti füvön heverészik a napon, most hátrafordulva a nyakát nyújtogatja. – Fogalmam sincs, mit akar tőlem az apám. Vagy te. De azt ajánlom, maradj távol tőlem, megértetted? Nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzád!

A könny nyoma megcsillan az arcán. Nehéz lenne leírni, mit érezhet valójában. Először az a szörnyű hír a lakótársáról, most meg az, hogy az eszement apja még a mostohahúgát is a nyakába varrja. Hát nem gyakorolt így is épp elég nagy nyomást rá?

Lucia horkantva folytatja:

– Ráadásul a legjobb barátomon keresztül próbál behálózni. Ez annyira szánalmas! Még az apámhoz képest is. Tényleg azt hitte, azt hittétek, hogy ez bejön?

Megrökönyödve állok, erre így elsőre nem is gondoltam. Lehet, hogy tényleg Ludovico intézte úgy, hogy Elora hozzám kerüljön a mentorprogramban? Köztudott, hogy Belkova professzor igen befolyásolható ember. Na de ennyire? Bár Elora is mintha azt állította volna, hogy nem önszántából jelentkezett erre a programra, hanem… Hát persze! A rohadék. Bizonyára Ludovicóra célzott. Azok alapján, amit Lucia az apjáról mesélt, tiszta sor, hogy mindent megtenne annak érdekében, hogy újra kapcsolatba léphessen a lányával.

– Nekem fogalmam sem volt róla – állítja Elora. – Egy órával ezelőttig még csak nem is tudtam a mentorprogramról!

Lucia felhorkan.

– Na persze, ezt most higgyem is el.

– Ez az igazság. Ludovico soha nem volt hajlandó elárulni rólad semmit, akárhányszor kérdeztem. Semmit arról, hogy miért nem jössz haza, még azt sem, hogy mit tanulsz.

Vajon igazat mond a csaj? És tényleg nem tudta, miben mesterkedik Ludovico? Elorára szegezem a tekintetem, árulkodó jelek után kutatva az arcán. Ám ott nem látszik más, csak döbbenet és szomorúság.

– Igazából nekem édes mindegy. Csak maradj távol tőlem – sziszegi Lucia, majd ismét felém fordul. – Én most képtelen vagyok visszamenni a szobámba. Nem megy, most, hogy Sara…

– Semmi baj – vágok közbe gyorsan. – Nyugodtan maradj nálam.

– Kösz.

Lucia még egy utolsó dühös pillantást vet a mostohatestvérére, majd elsiet. Elora sokáig néz utána, én pedig képtelen vagyok nem együttérzőn tekinteni rá. Ki ez a nő? Valóban csak egy bábu Ludovico kis játékában? Vagy lehet, hogy ő maga mozgatja a szálakat? És vajon mi a fenéért érdekel ez engem egyáltalán? Ebből elég! Hiszen nekem elsősorban magamra kell koncentrálnom, a tanulmányaimra és a terveimre. Lucia az egyetlen, akinek sikerült a maga egyszerű, csendes módján helyet kapnia az életemben. De ő is csak a felszínt ismeri. Soha nem engedhetem, hogy bárki is meglássa azt a sok bánatot és fájdalmat, ami a felszín alatt rejlik. Ez az én első és legfontosabb szabályom, mert ha az ember kimutatja a gyengeségét, akkor sebezhetővé válik. Ez pedig olyan valami, amit nem engedhetek meg magamnak. Mindig erősnek és ébernek kell lennem.