A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: The Child Who Lived, 2023

Fordította MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az auschwitzi hegedűs, 2021

A lány, aki megszökött Auschwitzból, 2022

A lelkem Auschwitzban maradt, 2022

A legbátrabb nő, 2023

Copyright © Ellie Midwood, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-75-5

Ez a könyv a képzelet szülötte. Míg a szerző által ábrázolt egyes szereplők és körülmények valós személyeken és történelmi tényeken alapulnak, a valós személyekre, eseményekre, intézményekre, szervezetekre vagy helyszínekre való hivatkozások csak a hitelesség érdekében szerepelnek.

Minden más szereplő, minden esemény és párbeszéd a szerző képzeletének szüleménye, és nem tekinthetők valósnak.

Christina Demosthenous szerkesztőnek, barátnak és hasonszőrű spánielgazdának. A könyveim fele nem jött volna létre nélküled. Szívből köszönöm!

Prológus

Bécs, 1946. szeptember

Erich Brodbeck úgy várt a füléhez szorított kagylóval, mintha az élete múlna ezen a híváson. A gyomra görcsbe rándult az izgalomtól, nem érzett ilyet húsz éve, negyedik és egyben utolsó gyermeke születése óta.

Alig tudta megszervezni, minden lehetséges szálat megmozgatott, és a szovjet tiszt, aki a németországi amerikai megszállási övezetbe irányuló hívások engedélyezéséért felelt, még mindig mély gyanakvással nézett rá. Brodbeck biztosította, hogy a Herr Kommissar meghallgathatja a beszélgetést, ha úgy kívánja – Brodbecknek nem volt semmi rejtegetnivalója –, mire csak egy hűvös mosolyt kapott válaszul. Ó, meghallgatják, persze – a szovjet komisszár arckifejezése elárulta azt, amit az ajka nem. Mindig meghallgatják.

De most, miközben arra várt, hogy a vonal másik végén a férfi felvegye a telefont, Brodbecknek a szovjet politikai tiszt járt a legkevésbé a fejében.

– Itt Falk.

Brodbeck gyomrának a mélyén valami leesett és felfordult. Egy pillanatra elvesztette minden beszédkészségét.

– Halló?

– Jó napot! – Brodbeck sietett összeszedni magát, attól tartva, hogy a férfi leteszi. – Itt Erich Brodbeck.

– Mit tehetek önért, Herr Brodbeck?

A tárgyra tért, ahogy Brodbeck várta. Kedvesen és csendesen elmosolyodott magában. – Van egy történetem az ön számára, Herr Falk.

– Nem semmi történet lehet, ha Ausztriából telefonál.

– Ó, igen. Az a helyzet, hogy ide kell jönnie, hogy meghallgassa.

A vonal másik végén Falk felnevetett. Ebben a nevetésben gúnynak vagy gőgnek árnyéka sem volt, csak egy olyan ember kedves hangja, akit annyira elborít a munka, hogy már a gondolatot is abszurdnak tartja, hogy eljöjjön. – Attól tartok, ez nem lesz lehetséges, Herr Brodbeck. Jelenleg szinte az Igazságügyi Palotában élek itt Nürnbergben más újságírókkal együtt, az ítélethirdetésre hamarosan sor kerül…

– Ez a történet sokkal jobban fogja érdekelni, mint bármilyen ítélet, Herr Falk.

Csend.

– Elküldhetem az egyik kollégámat…

– Nem, csak ön jöhet.

A vonal másik végén Falk kifújta a levegőt.

Brodbeck el tudta képzelni, ahogy a férfi megtörli az arcát, és két ujjával összecsippenti az orrnyergét. Pontosan tudta, mire gondolhat most: hónapokon át nap mint nap szembesült a háborús bűnösök rémtetteivel, és most valami osztrák vénember ragaszkodik hozzá, hogy hagyjon ott mindent, és jöjjön Bécsbe, hogy valami olyan sztorit hajkurásszon, ami a papírt sem éri meg, amire nyomtatják.

– Herr Falk! – folytatta halkan. – Megértem, hogy elfoglalt és kimerült. Higgye el, eszembe sem jutott volna felhívni, ha ez a történet nem lenne olyan fontos.

– Legalább azt el tudja mondani, hogy miről van szó?

Brodbeck néhány pillanatra elgondolkodott. Figyelembe vette, hogy az egyik oldalon a szovjetek hallgatóznak, a másikon pedig valószínűleg az amerikaiak, és a lehető legóvatosabban válaszolt. Falknak szüksége lesz egy ki- és belépési engedélyre. A foglalkozása megkönnyíti a megszerzését, de akkor is megalapozott indok kell, és ehhez mind Falknak, mind a hírszerző szolgálatnak, amely lehallgatja a beszélgetésüket, boldog tudatlanságban kell maradnia.

– Van egy túlélő Mauthausenből, akit ki akar majd kérdezni.

Valami megváltozott a vonal másik végén. Brodbeck szinte érezte, hogy kőfal emelkedik közöttük.

Szorosabban markolta a telefont. – Ne tegye le, könyörgöm! – Megnedvesítette az ajkát, és hozzátette a szavakat, amelyeket Falk nem hagyhatott figyelmen kívül. – Anikáról van szó.

1. fejezet

Bécs, 1946. április

Brodbeck bíró az első pillantásból, amelyet a párra vetett, tudta, hogy a férfival baj lesz. Polgári ügy volt – egy hűtlenség miatt indított válóper –, de a megsemmisítő pillantásokból ítélve, amelyeket a sértett férj a felesége felé vetett, az ember azt hihette volna, hogy a nő legalábbis gyilkosságot követett el.

A Stroman házaspár két tagja külsőleg is feltűnően különbözött. A férfi olyan szőke volt, hogy már-már fakónak tűnt, mint egy régi akvarellfestmény, ha túl sokat érte a nap, a nő meg csupa tűz, vörösesbarna fürtjei máris kiszabadultak a tarkóján a szoros kontyból, a szája meg mint egy szajháé: túlságosan telt és vörös, még rúzs nélkül is.

A férj háborúba megy, a feleség meg összeszűri a levet egy helyi feketepiaci gazfickóval, aki cikóriakávét és szardíniát árul, és most a férfi visszatért egyik vagy másik szövetséges fogolytáborból, értesült a szeretőről, és helyre akarja állíttatni a becsületét – állapította meg Brodbeck bíró, ahogy leült a magas székre, amelyről a horogkeresztes sas le volt tépve, csúnya heget hagyva maga után, amely nem fog egyhamar begyógyulni. Ismerős eset. Szinte naponta bíráskodott ilyen ügyekben.

Voltak tisztességesek, és voltak olyanok, amelyektől Brodbecket kirázta a hideg. Alig két héttel ezelőtt, amikor a feleség kisírta a szemét a fájdalomtól és a szégyentől, a férj hidegen sorolta a szovjet katonákat, akikkel 1945 nyarán együtt volt az asszony. Bizonyítéka is volt rá: a szorgalmas szomszéd, aki végig vidáman ült a férj mögött, és minden szavára bólogatott, megszámolta az összes részeg közlegényt, aki a feleséggel volt – nagyon is annak akarata ellenére, gyanította Brodbeck bíró, de ez a férjet nem érdekelte. A férfit nem érdekelte az asszony könnyes, fojtott, remegő hangú magyarázata, miszerint a katonák lefogták őt, és felváltva tették magukévá a részeg orgiákon. Az asszony most már romlott volt a férj szemében. Egyáltalán nem akart vele lenni.

Brodbeck bíró összeszorított fogakkal elválasztotta a házaspárt – a feleség érdekében, nem a férj miatt. Az asszonynak jobb lesz az agyatlan disznó nélkül, anélkül, hogy élete végéig hallgatnia kellene a szemrehányásait, és folyton emlékeztetnék a borzalmakra, amelyeket átélt.

Heinrich Stroman erre a férjre emlékeztette, akinek a nevét Brodbeck bíró már nem tudta felidézni: ugyanúgy feltüzelte a saját, jogosnak érzett haragja, és szinte reszketett a felháborodástól, hogy megalázó módon, vadidegenek előtt kell elmesélnie a felesége kurválkodásának pikáns mozzanatait.

A feleség – Frau Stroman – más volt, mint az az asszony a korábbi esetben, ami még mindig rágta a lelkét. Úgy tűnt, teljesen megfeledkezik férje jelenlétéről, a tárgyalóterem ablakán át a kinti bérház romjait bámulta, a fejét az öklére támasztva a gondolataiba merült, és készen állt rá, hogy az ügy itt véget érjen. Itt nem volt lelkiismeret-furdalás. Nem jelentek meg részeg szovjet katonák torz, rémálomszerű képei, hogy elűzzék éjjel Brodbeck álmát.

Pontosan a megbeszélt időpontban Brodbeck bíró elkezdte a meghallgatást. Az eljárás szerint a férj adta elő az ügyét.

Heinrich Stroman felállt. – Arra kérem a bíróságot, hogy adjon helyt a feleségem hűtlensége miatt benyújtott válókeresetemnek. Nemcsak hogy a háború alatt végig hűtlen volt hozzám, de házasságon kívüli gyermeket is szült, erről csak nemrégiben értesültem.

Van gyerek is? Brodbeck bíró szemöldöke rá nem jellemzően enyhén felszaladt. – Egy pillanatra félbeszakítom. Elmagyarázná részletesebben, hogyhogy csak most szerzett tudomást erről a gyermekről?

– Feltételezem, a fattyú az apjával van – morogta Stroman halkan.

– Hol van az apa?

– Honnan tudjam? Remélem, halott, a kölyökkel együtt. – Brodbeck bíró figyelmeztető pillantását elkapva Stroman gyorsan mormolva elnézést kért a gúnyos hangnemért. – Eltűnt, bíró úr. A gyerekkel együtt.

– Osztrák vagy egy külföldi munkás? – Brodbecknek meg kellett kérdeznie. Nem volt titok, hogy különösen a francia kényszermunkások nagyon népszerűek voltak a helyi női lakosság körében. Nem kevés férj arra tért vissza a frontról, hogy kis, félig francia idegenek totyognak otthon.

– Német. Nem mintha ez segítene az ügyön.

– Természetesen nem. Csak azért kérdezem, hogy világos legyen a helyzet.

– Természetesen.

– És ez a gyermek…?

– A háború végén született, abból ítélve, amit ő – Stroman mérges pillantást vetett a feleségére – elmondott nekem.

– És akkor maga a fronton volt?

Brodbeck bíró várakozásával ellentétben Stroman kényelmetlenül köhintett igenlő válasz helyett. – Nem, bíró úr. Annak ellenére, hogy védeni szerettem volna a hazámat és becsülettel szolgálni a Birodalom fegyveres erőinél, és hangsúlyoznom kell, hogy többszöri próbálkozásom után, mikor önkéntesnek jelentkeztem, egészségi okokra hivatkozva elutasítottak. Mint a legtöbb gyermek, aki a Nagy Háború után nőtt fel, egész életemben a gyenge tüdőmmel küzdöttem. 1938-ban sajnos tuberkulózist kaptam, nem a fertőző fajtát – sietett tisztázni –, de azért a tüdőmnek megártott, és néhány évig, egészen 1943-ig szanatóriumokba járkáltam. Ez a szerencsétlen betegség nem volt jó hatással a tüdőmre.

– Akkor nem értem, Herr Stroman. – Brodbeck bíró előrehajolt. – Azt állítja, hogy otthon volt, amikor a felesége félrelépett, teherbe esett, és úgy szült gyermeket, hogy ön észre sem vette?

Frau Stroman piros szájának sarka kissé megrándult.

Brodbeck úgy vélte, egy mosoly árnyéka lehetett, de eltűnt, mielőtt meggyőződhetett volna róla.

– Nem, nem ezt mondom… Vagyis én otthon voltam, de ő nem. Ha otthon lett volna, biztos, hogy észrevettem volna; hogyan is lehetne nem észrevenni? – motyogta Stroman, még jobban összezavarodva. – Már 1941 óta nem volt itthon. Évekig nem láttam, aztán tavaly visszajött, és az volt az első dolga, hogy önkéntesnek jelentkezzen a Vöröskeresztnél – mert ott vannak azok a listák az eltűnt személyekről, érti? Hogy megtalálja a szeretőjét és a fattyút.

– Tagadja ezt, Frau Stroman?

Brodbeck bírónak kétszer kellett szólítania a nevét, mire Frau Stroman elszakította tekintetét az ablakról, és ugyanolyan közömbösen nézett rá, mint korábban.

– Nem.

A tekintete őszinte volt, és tiszta.

Brodbeck bíró várt, hogy a nő további magyarázatot vagy esetleg igazolást adjon a tetteire, de az csak nézett rá egy olyan nő nyugodt önuralmával, akinek nincs miért szégyenkeznie.

Nincs miért szégyenkeznie. Nem azért, mert szégyentelen. Van különbség e kettő között.

Brodbeck kíváncsisága rá nem jellemzően hirtelen felébredt. – Hol volt abban a négy évben, amíg a férje állítása szerint nem tartózkodott otthon?

– Különböző börtönökben és koncentrációs táborokban.

Maga a beismerés, de még inkább az a teljesen rezzenéstelen hangnem, ahogy a nő ezt a felkavaró kijelentést tette, megdöbbentette Brodbeck bírót, annak ellenére, hogy esküdni mert volna rá, hogy élete ötvenhét éve alatt – és ebből húszat töltött bíróként – már mindent látott.

– Biztosan súlyos bűncselekmény lehetett – jegyezte meg félig-meddig komolyan.

Brodbeck a saját példájából tudta, hogyan bántak a nácik az ilyen „bűnözőkkel”. Őt magát is lefokozták egyszerű bírósági hivatalnokká, miután az egyenruhás vezetők rájöttek, hogy nem fogja követni az új szabályokat. Tizenegy hosszú évig kellett szenvednie az igájuk alatt. Csak amikor bejöttek a szövetségesek, és itt verték fel a főhadiszállásukat, vehette fel újra fekete köpenyét és a kalapácsot, amely úgy hiányzott neki, mint valami fantomvégtag.

– Kormányellenes felforgató akciókért. – Frau Stroman hangjában némi büszkeség csengett.

– Ez elég sok mindent lefed – vélte Brodbeck. A nő iránti tisztelet lassan bekúszott a bírói talárja alá, amelyre egykor felesküdött, hogy előítélet nélkül viseli. De néha nehéz volt nem állást foglalni. Elvégre ő is csak ember.

– Gépírónőként dolgoztam az egyik kormányhivatalban. A Zsidó Kivándorlási Hivatalban. Elég könnyű volt innen-onnan ellopni néhány üres lapot, kitölteni és lepecsételni azoknak az embereknek, akiknek szükségük volt rá.

– Zsidóknak? – kérdezte Brodbeck. Frau Stroman bólintott.

– Miért döntött úgy, hogy részt vesz ebben?

– Segítségre volt szükségük.

Mintha csak ennyi magyarázatra lenne szükség. És furcsa módon Brodbeck rájött, hogy ez így is van. Megérte elveszíteni az állását, megérte a többéves büntetés.

De még mindig ott volt a kérdés, hogy a gyermek hogy fogant… És pontosan hol is? A fogságban?

Brodbeck levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét, csipás volt, alig néhány órát tudott aludni a minden napra jutó rengeteg ügy miatt. Ahogyan a náci uralom idején is kevés volt a „politikailag megbízható” köztisztviselő, aki hajlandó volt egy szempillantás alatt átvenni a helyét, most is hiány volt belőlük, miután minden korábbi jogászt elbocsátottak és nácitlanításra küldtek.

– Frau Stroman, attól tartok, hogy mindezt az elejétől kezdve el kell mondania nekem.

2. fejezet

Bécs, 1938–1939

Lore nem is tudta, hogyan kezdődött az egész. Soha nem érdekelte igazán a politika. Ez a férfiak dolga volt, az övé biztosan nem. Új házasságával és a kávéházakban a barátnőivel való pletykálkodással volt elfoglalva, így átaludta a náci terror elterjedésének nagy részét a szomszédos Németországban, sőt még az osztrák Anschlusst is. Valójában Ausztria annektálása (vagy „újraegyesítése” Németországgal, Goebbels propagandaminiszter szavával élve) újabb kalandnak tűnt, akárcsak a Heinrichhel kötött házassága.

Vajon őrülten szerelmes volt, azért ment feleségül ehhez a jóképű kollégához, akinek a haja sápadt aranyszínű volt, elegáns keze egy banki hivatalnoké, és egyetlen napot sem töltött kemény fizikai munkával? Lore ezt sem tudta pontosan. Nem voltak álmatlan éjszakái miatta, amikor elkezdtek randevúzni, és nem is érezte azt a kissé őrült és ijesztő „halálos” szerelmet, amiről a könyvekben olvasott. De hát a könyvekben kitalált történetek vannak, ez pedig a való élet, és ha egy húszas évei elején járó lánynak eléggé megtetszik egy férfi, nem a házasság a következő kézenfekvő lépés? És különben is, micsoda irigykedő pillantásokat vetettek rá a kolléganői, amikor Heinrichhel kéz a kézben távoztak a bankból, milyen mohón rángatták a kezét, hogy közelebbről is megnézhessék az eljegyzési gyűrűt, majd hat hónappal később a jegygyűrűt az ujján…

Lore mulatságosnak, sőt néha nevetségesnek találta, hogy egy férfi jelenléte egy nő életében hirtelen megváltoztatja, mások hogyan néznek rá. Hirtelen Frau Stromanná lett, Heinrich Stroman feleségévé, férjes asszonnyá, és ezért fontosabbá, kívánatosabbá vált – bármennyire ostobának is tűnt mindez Lore számára. Ostobaságnak, mégis újszerűnek és nagyon izgalmasnak.

Csakúgy, mint a néhány évvel később bekövetkezett Anschluss.

Heinrich lelkesedésének hatására még egy zöld dirndlit is felvett, és szegfűket tűzött az elegáns német egyenruhákra, amikor a Wehrmacht katonái átkeringőztek a frissen megnyitott osztrák határon. Lore sörtől részegen és a hangszórókból minden utcasarkon felcsendülő zene mellett a régi császári épületekről lezúduló bíborszínű zászlóknak éljenzett, és a fáklyák fényében táncolt Heinrichhel, a férfi barátaival a bankból, sőt magukkal a németekkel is.

Egy pillanatig ez nem is tűnt semennyire sem rossznak. Persze, az egykori hatalmas birodalom az új Ostmark nevet kapta – valamiféle német függeléktérség lett, ami a Führer megvetését tükrözte a szülőföldje iránt, amiért az elutasította őt, mivel nem volt elég magas, nem volt elég erős és nem volt elég férfias ahhoz, hogy a Nagy Háború idején a fegyveres erőkben szolgáljon – de a munkaerőpiac hirtelen fellendült, és az új vállalkozások friss német vért öntöttek a már jó ideje sorvadó, vérszegény osztrák gazdaságba. Még Lore is hirtelen keresett lett a németeknél.

Az időzítés is tökéletes volt. A házasság újdonsága kezdett elmúlni. Lore egyre inkább kezdte észrevenni Heinrich bosszantó vonásait, amelyekkel kapcsolatban az anyja azt tanácsolta, inkább ne vegyen róluk tudomást. Külsőleg továbbra is tökéletes pár maradtak. Baráti társaságban Heinrich a régi, elbűvölő férfi maradt, megcsókolta a felesége ujjait, és mélyen a szemébe nézett, miközben azt hirdette, hogy ő a legszerencsésebb ember a világon. Otthon azonban hipochonder volt, és szinte lehetetlen volt együtt élni vele, kiabált Loréval, hogy azonnal csukja be az ablakokat – A halálomat fogod okozni, esküszöm! –, és tüntetően köhögött a finom, fehér kezébe, ha Lore egy napig nem törölt port.

– Anyám hetente háromszor portalanított.

– Anyádnak nem volt munkája.

– Gyenge a tüdőm. Ezt te is tudod. Veszélyes nekem, ha port lélegzek be. Azt akarod, hogy megbetegedjek?

Lore azt akarta volna, hogy a férfi maga portalanítsa azt az átkozott lakást, ha teljesen őszinte akart lenni – már így is rengeteg takarítás, mosás és főzés hárult rá a titkárnői állásán felül, ami ugyanannyi munkaórát követelt, mint Heinrich állása, de alig több mint feleannyit fizettek érte –, ám lenyelte a véleményét, és elővett egy portörlőt meg egy nedves rongyot.

És a néma nehezteléssel teli engedelmessége még mindig nem akadályozta meg Heinrichet abban, hogy panaszkodjon a főnökének, micsoda átok, hogy egy „karrierista nő” a felesége. Nemsokára Lorét hívatták a bankigazgatóhoz, és megkérték, hogy írja alá a felmondását.

– De… miért? – Ez volt minden, amit döbbenetében mondani tudott. Példásan dolgozott, kiváló gépírónő volt – az egyik leghatékonyabb az osztályon, soha nem jelentett beteget, mindig elsőként érkezett és utolsóként távozott.

Az igazgató jóindulatúan mosolygott, mintha egy gyereknek adna kegyesen nyilvánvaló magyarázatot. – Így az igazi munkájára koncentrálhat feleségként és remélhetőleg hamarosan anyaként is.

Lore magában forrongott, miközben aláfirkantotta a felmondólevelet, amelyet az egyik kevésbé szerencsés, hajadon titkárnő gépelt le. A sors fintora, nevetett magában a keserű könnyein keresztül, amelyeket nem volt hajlandó Heinrichnek megmutatni.

A férfi baráti társaságban gond nélkül megitta a sört, és megette, amit elétettek, de otthon hirtelen eszébe jutott, hogy neki érzékeny a gyomra is. A legkisebb eltérés az ismerős receptektől, amelyeket Heinrich édesanyja átadott Lorénak az esküvő napján, görcsöket és hányingert okozott neki. Ha elfogyott a kedvenc csokoládéja a fűszeresnél – mintha ez Lore személyes hibája lett volna –, elkényeztetett gyerekként duzzogott, és azt mormogta az orra alatt, hogy a Práter melletti áruházban mindig tartanak, és ha Lore valóban törődne vele, elmehetett volna oda. Az a tény, hogy a Práter és az átkozott áruház a város másik végén van, nem sokat számított neki.

Ott, a Práter közelében, amikor Lore sorban állt az ostoba csokoládéért, amit nagyon szeretett volna Heinrich torkába tömni, csak hogy egy pillanatra elhallgasson, egy fekete ruhás, görög istenhez méltóan jóképű SS elegyedett szóba vele. A férfi szeme felcsillant, amikor megtudta, hogy Lore kereskedelmi iskolát végzett, és egy ideig titkárnőként dolgozott a bankban, ahol megismerkedett a férjével.

– Természetesen kiléptem, amint összeházasodtunk. – Ez a magyarázat legalább némi méltóságot kölcsönzött neki. Jobb, mintha beismerné, hogy azért rúgták ki, mert családot és karriert is akart egyszerre.

– Hadd találjam ki: vasalt ingekre és főtt ételre volt szüksége, és a maga munkája a férje kényelme útjában állt?

Lore újdonsült kíváncsisággal nézett az egyenruhásra. Éppen az ő propagandaminiszterük, Goebbels mondott nagy beszédet, amelyben a női egyenjogúság „perverz” gondolatát ostorozta, és kijelentette, hogy nem az Egyesült Királyság vagy az Egyesült Államok, és még kevésbé azok az istentelen bolsevisták játszottak úttörő szerepet a valódi női emancipációban, hanem az új Német Birodalom az, amely felszabadította a nőket a kapitalizmus láncaitól, amelyek olyan munkahelyekhez kötötték őket, ahová soha nem tartoztak. Az új Német Birodalom adta vissza a nők büszkeségét és méltóságát, hogy az egyetlen méltó piedesztálra emelje őket – a feleségére és az anyáéra.

– Berlinből jöttem – magyarázta az SS cinkos kacsintással. – Ott másképp látjuk a dolgokat.

– Értem – felelte Lore. Nem értette.

– Ne pazarolja a tehetségét fazekakra és keményített gallérokra! Dolgozzon az irodánkban! – Meleg lehelete bizsergette a lány fülének bőrét, miközben a férfi a táskájába csúsztatta a névjegykártyáját. – Most nyitottunk, és nagy szükségünk lenne szakképzett munkaerőre.

Lore már éppen tiltakozni akart, de a férfi ismét rákacsintott, és a kék, keményített kötényes eladólány felé mutatott, aki a pultnál várt, hogy kiszolgálja az asszonyt.

Nem, Lore sehogy sem tudta volna pontosan meghatározni a pillanatot, amikor minden elkezdődött. Egyik nap még a Zsidó Kivándorlási Hivatal lelkiismeretes alkalmazottja volt, a másik nap pedig az állam ellensége, aki elárulta a felettesei bizalmát, a söpredékhez tartozik, akiket segített, ha már olyan ostoba volt, hogy őket választotta az övéi helyett.

Lore új munkahelye először elég ártatlannak tűnt. Igaz, tele volt tömve feketébe öltözött SS-ekkel, és az épületet, amelyben működött, a Rothschild családtól kobozták el az új árjásítási törvény értelmében, amely szerint minden zsidó tulajdon az államra szállt. De szinte lehetetlen volt elképzelni, hogy a Palais Albert Rothschildban – ebben a pompás neoreneszánsz palotaépületben a márvány lépcsőházzal, az aranystukkókkal és a gobelinekkel baljós terveket dolgoztak ki és szerveztek meg.

Minden reggel, amikor átsétált a palota valamikori báltermein, érezte, ahogy a nap megcsillan a számtalan kristálycsilláron, és sokszínű szivárványt vet a bőrére, Lore alig hitt a szerencséjének. Megszabadult a bank és a férje panaszaitól (legalább nyolc órára, de ó, milyen boldogítóan nyugodt órák voltak ezek!), és újra a saját maga urának érezte magát, önálló keresőnek.

– Mi itt egy új birodalmat építünk – mondta az egyik felettese, Eichmann a legelső dolgozói gyűlésen. – Az osztrák hivatal csak egy a sok közül, ami majd működni fog. Önök annak a fáklyának az előhírnökei, amely a jövő nemzedékei számára megvilágítja az utat. Neveikre örökké hálával és tisztelettel fognak emlékezni mindazok, akik majd a nyomdokainkon haladnak.

Lore nem gondolta, hogy bárki is emlékezne majd a nevére – a közönséges titkárnők sosem kerülnek be a történelemkönyvekbe –, de neki elég volt, hogy kimozdulhatott otthonról, és lett ürügye, hogy későn érjen haza.

Ha teljesen őszinte akart lenni magához, voltak fenntartásai, hogy vajon miért hoztak létre hivatalt pont ezeknek az embereknek. Miért lenne szükségük az osztrák zsidóknak egy SS vezette kivándorlási hivatalra, amikor korábban volt saját ilyesféle irodájuk?

De az SS-tiszt, aki felvette Lorét („Kérem, ne a rangomon szólítson, elég csak az Ulrich”), elég egyszerűen elmagyarázta neki, hogy eloszlassa minden kétségét.

– Lore, kedvesem, ez csak bürokrácia. – Keresztbe tette a lábát, egyik fényesre csiszolt fekete csizmája a másik fölött, és hátradőlt a vörös bársonnyal kárpitozott székben. Felette, a múlt aranyozott táblái között most a Führer portréja lógott. – Németország és Ausztria most már egy ország. Egyszerűen központosítanunk kellett.

– De a kivándorlás nem… – Lore a szavakat kereste, miközben az asztalára halmozott üres űrlapokat nézte. Mindennap új sor állt, hogy kitöltsék ezeket. Befizetett adók, ingatlanvagyon, kiállított vízum… – Régebben önkéntes volt. Most úgy tűnik, kényszerítjük őket, hogy távozzanak.

– Kényszerítjük? – Ulrich őszinte vidámsággal hátravetette a fejét. – Lát valakit, akit erővel kellene idehozni, hogy megkapja a kiutazási vízumát?

– Nem, persze hogy nem, de… – A férfiakkal vitatkozni időpocsékolás, különösen az olyan férfiakkal, akik értik a dolgukat, míg ő csak egy becsben tartott gépírónő, aki kávét szolgál fel nekik. És mégis, jobb meggyőződése ellenére Lore égető szükségét érezte, hogy kifejezze a marcangoló kételyeit, amelyektől nehezen aludt el, miután Heinrich halkan horkolva az oldalára fordult. – Nincs más választásuk, mint a kivándorlás. Minden vagyonukat árjásították. Nem tölthetnek be többé semmilyen közigazgatási pozíciót. Sokan közülük elvesztették a vállalkozásukat. Még orvosként sem praktizálhatnak többé. A volt háziorvosunk – két emelettel felettünk lakik, olyan kedves ember! – már nem fogadhat minket, mert zsidó.

Ulrich csak megvonta a vállát, és belekortyolt a kávéjába abból a finom porceláncsészéből, amelyet Lore nem egészen tíz perce töltött tele neki. – Keressen egy árja orvost!

Lore nem akart „árja” orvost. Doktor Blumenthal volt az egyetlen, akiben megbízott. A számtalan orvos közül, akit Heinrich utasítására felkeresett – természetesen mind árja volt –, ő volt az első, aki kétséget kizáróan elmagyarázta, hogy nem Lore meddő. Heinrich terméketlen, és az ő rossz egészségi állapota a gyermekáldás akadálya. De még ez sem a világ vége. Bármikor örökbe fogadhatnak…

Pontosan ebben a pillanatban Heinrich hazug, cselszövő zsidónak nevezte az orvost, kiviharzott, és soha többé oda se biccentett az egykori szomszédnak.

– Gondolom, muszáj lesz – motyogta Lore, hálát adva magában, hogy már nem a bankban dolgozik.

Heinrich már nem kaphatta meg helyette a fizetését, nem tudta, mennyit keresett, ami azt jelentette, hogy könnyedén odaadhatta a fele fizetését doktor Blumenthalnak. Az orvos gyermektelen volt, nem volt családja, aki gondoskodott volna róla, miután elvesztette egyetlen bevételi forrását. Semmi baj, Lore majd a fogadott lánya lesz. Támogatni fogja őt, ahogy csak tudja.

– Én személy szerint pártolom, hogy visszaküldjük őket a történelmi hazájukba – mondta Ulrich, félbeszakítva Lore nyugtalan gondolatait. – De a britek szerint a palesztinai arabok fellázadnának. Ez átkozott egy helyzet, akárhogy is nézzük.

– Miért nem maradhatnak itt? – kérdezte Lore halkan, szinte csak suttogva. – Nem zavarnak senkit.

Ulrich megint csak közömbösen vállat vont, és lefegyverzően sármos mosolyt villantott a lányra. – Hagyjuk, hogy maradjanak. Lore, a kivándorlás teljesen önkéntes. Ugye nem rakjuk őket vonatra, és nem szállítjuk el őket tömegesen bárhová?

Akkoriban együtt nevetett vele, kissé zavarba jött a saját ostobaságától, és a következő kilenc hónapban folytatta a munkáját, kivándorlási nyomtatványokat adott ki olyan embereknek, akikről valóban úgy tűnt, örülnek, ha zöldebb mezőkre távozhatnak, mígnem egy nap a valóság lecsapott, és végleg kizökkentette Lorét a magára kényszerített alvajáró állapotából.

A munkanap véget ért, de a nyári nap még mindig magasan ragyogott az égen, és cirógatta Lore arcát, amikor kilépett az irodapalotából. A lépcsőn magába szívta a napfényt, és először észre sem vette, hogy egy szakállas ortodox zsidó botorkál mellette, élettelen kezéből tépett papírok hullanak ki, és hamuként borítják el a lépcsőfokokat.

Talán az egész azzal az öreg zsidóval kezdődött, pontosabban a hivatal lépcsőjének alján kupacban heverő, eszméletlen alakkal.

Lore megbotlott volna benne, ha a hivatal utcaseprője nem löki odébb a férfit a seprűjével. A nő halálsápadtan és tanácstalanul állt, miközben az utcaseprő a többi járókelőhöz hasonlóan tette a dolgát tovább, miközben a zsidó fájdalmasan a mellkasát szorongatta.

– Ez az ember rosszul van – mondta Lore csak úgy, senkinek sem címezve, mivel senkit sem érdekelt különösebben. – Biztos szívrohamot kapott… Ki kellene hívni hozzá a mentőket…

Szédülten, egyre növekvő gombóccal a torkában Lore letérdelt a férfi elé – félt attól is, hogy megérintse és attól is, hogy ne –, és kigombolta a gallérját. A pokolba a fenntartásokkal a vallása miatt, vagy azzal, hogy megsérti-e az érintésével! Ez az ember haldoklik, az isten szerelmére!

– Tessék, hadd segítsek… Van nitroglicerinje? A nagyapám a nyelve alá szokta tenni… Néhány éve meghalt. – A lány a nyelvébe harapott. Micsoda ostobaság ilyenkor ilyet mondani! Lore kétségbeesetten kotorászott a táskájában. Heinrich mindig kigúnyolta, amiért egy orsó fekete cérna és egy kisolló mellett mindenféle gyógyszert is magával cipel, de csak addig, amíg egy kiránduláson a tónál görcsölni kezdett a gyomra, és Lore széntablettái mentették meg, vagy amikor a színházba menet felfedezte, hogy a gombját már csak egy cérnaszál tartja, de Lore fürge ujjai a taxi sötétjében visszavarrták.

Itt volt nála, a mentolos cukorkák és régi rúzsok kerek doboza alatt, két aprócska tabletta fehér csomagolásban, a felirat már lekopott. A nagyapja szívtablettái, amelyek túlélték őt.

– Tessék, tegye a nyelve alá…

– Alkalmatlan – motyogta az öreg zsidó, látszólag mit sem törődve Loréval és a segítségre tett kísérleteivel.

– Hogy érti, hogy alkalmatlan? – A lélegzete szaggatottan és túlságosan is gyengén csapódott Lore ujjaihoz. A férfi, erőtlensége ellenére, bosszúsan a lány keze és a tabletták felé suhintott.

– Végigharcoltam a háborút… Még mindig itt van nálam a kereszt…

Az öreg zsidó a harcot feladó szíve fölötti mellzsebéből kirántott egy vaskeresztet, és Lore elé tartotta. Ujjai hirtelen, váratlan erővel szorították a kitüntetést. Felhúzta magát, a homloka nedves volt az izzadságtól, és az erőfeszítéstől grimaszolva utolsó erejével megrázta a legrangosabb osztrák katonai kitüntetést.

– Nincs ember, aki nem alkalmas… És én az vagyok! Egy em… – Még jobban elsápadt, még egyszer utoljára zihált, megmerevedett, aztán hirtelen összeesett. Csupa puha, élettelen végtag és kialudt szem, majd egy utolsó lélegzetvétel hagyta el a szétnyílt ajkát, amely soha többé nem szólalt meg.

A fülébe ömlő véren keresztül Lore hallotta a kereszt üres csörömpölését, ahogy a frissen felsöpört kőre hullott.

Ulrich ekkor jött ki egy bőrönddel a kezében, ránézett a zsidóra, majd az utcaseprőre. – Meghalt?

Lore bólintott, és felvette a keresztet, nem igazán tudta, miért.

– A Nagy Háború hőse – mondta az SS, és a hangjában olyan érzelem csengett, amit Lore nem tudott megfejteni. – Nos? – Hirtelen az utcaseprőhöz fordult, felháborodva, hogy nem mennek rendben a dolgok. – Azt tervezi, hogy hagyja itt heverni, mint egy zsákot? Azonnal hívja a kórházat!

– Nem fogadják a zsidókat. A halottakat még kevésbé.

Ulrich erre felrobbant, és valami rémségeset ordított az utcaseprőre. Lore csak egy konkrét sértésre emlékezett, „te gyengeelméjű szamár”, meg mondott valamit a zsidó kórházról és az SS tekintélyéről… Aztán minden hang elhalkult, a semmibe veszett, akárcsak maga a halott, és csak Lore maradt; Lore és a kereszt a kezében, meg két haszontalan tabletta a földön.

A gyülekező tömeg kiabálásán és morajlásán, a mentőautó szirénáinak vijjogásán keresztül csak bámult és bámult rájuk, és abban a pillanatban megfogadta magának, hogy soha többé nem lesz ilyen haszontalan, soha többé nem esik szét, amikor másokon kell segíteni, és addig nem nyugszik, amíg minden „alkalmatlannak” – bármit jelentsen is ez – nem segít, amennyit csak bír.

Igen, Lore úgy vélte, hogy így kezdődött az egész. A macskaköves utcán fekvő halott zsidóval és a bécsi napsütéses délutánnal, amikor a világ a feje tetejére állt.

És megérte?

Visszagondolva: igen, meg. Minden egyes másodperce.