Ezek a kis történetek a holokausztról szólnak, de valójában élni segítenek. Apró tanítások az életről, az élet szeretetéről, mások szeretetéről, a szeretetben benne foglalt gyászról és túlélésről. Nem akarnak tanítások lenni, mégis azok lesznek. Valóságdarabok egy olyan korban, amelyben a valóság megfoghatatlanná válik. Az utolsóktól, akik még mesélhetnek nekünk.

Schein Gábor

író

A 88 történet ‘44-ből különleges könyv a holokausztról: olyan – érezhetően szeretettel lejegyzett – rövid, személyes történetek gyűjteménye, amelyek bepillantást engednek abba, hogyan élték túl e vészterhes időszakot zsidók és embermentők. Mivel egyre kevesebb túlélő marad közöttünk, az efféle visszaemlékezések gyűjtése, mentése, közreadása garantálhatja csupán, hogy a jövő generációi számára kézzelfogható közelségbe kerül a 20. század egyik legtragikusabb időszaka, és átérzik, megértik, mit éltek át az üldözöttek.

Klacsmann Borbála

történész, holokausztkutató,

a Holokauszttörténetek című könyv és blog szerzője

Az apám is megszólal ebben a könyvben: riadt gyerek, akinek a világ felfoghatatlan és ijesztő. Ismeretlenek gyűlöletétől kell rettegnie. A történetekben kulcsmomentum az agresszor távolsága és a segítő közelség. Ez a könyv meghívó. Lépjünk közel egymáshoz, találjunk szeretetet, bátorságot, mély és szívből jövő elfogadást. Ezek tesznek minket emberré. És ha emberek vagyunk, egymással emberségesek vagyunk, akkor van jövőnk.

Hüvös Ágnes

az Amnesty International Magyarország elnöke

A közelmúlt történelmének megismerésében és megértésében ma már nagyon fontos szerepet játszanak a hétköznapi emberek személyes visszaemlékezései. Éppen a holokauszt emlékezete az, ami a leginkább efelé mozdította a múlthoz való viszonyunkat az elmúlt fél évszázadban.

A holokauszttúlélők sokféle nyelven és számos gyűjteményben felsorakozó történeteit eredeti módon egészíti ki ez a kötet. A gyűjtemény abba a kortárs tendenciába illeszkedik, amely a megélt tapasztalatok hitelességére támaszkodva, de nem feltétlenül a tragikumot sulykolva próbálja új generációkon keresztül fenntartani a holokauszt emlékezetét. A tanúságtétel-archívumok többségével ellentétben itt nem teljes életutakkal, hanem a magyar holokauszt tanúinak, 80 túlélő zsidónak és 8 embermentőnek néhány oldalas történeteivel találkozunk.

Az egyesével és sorozatban is olvasható, hétköznapi nyelven elmesélt, könnyen befogadható elbeszélések között van morzsányi epizód, és van olyan sztori, amiből minimális erőfeszítéssel egy teljes regény vagy film volna kibontható. És mégis kirajzolódik mind mögött egy arc, és a túlélés elbeszéléseinek hátterében pedig az elpusztulás felfoghatatlanul számosabb, el nem mesélhető története.

Gács Anna

irodalomkritikus

Igaz emberek könyvét fogja kezében a tisztelt olvasó. Igaz emberek ők valamennyien, a holokauszttúlélők és az embermentők is. Az élettörténetükbe belepillantva ismerjük meg a múltat, és így tudunk törekedni arra, hogy az igazsághoz közelítve mi magunk is rátaláljunk az igazság útjára. Köszönet és hála mindazoknak, kik ezen igaz történetekkel foglalkoznak, és lehetővé teszik számunkra, hogy mi is az igazságról olvashassunk, és az igazsághoz közelíthessük magunkat.

Dr. Verő Tamás

rabbi

Sziklainé Lengyel Zsófia krónikás, történetmentő rutinosan, jó érzékkel szólítja meg beszélgetőpartnereit: túlélőket és embermentőket. Látszik, hogy otthon van a műfajban. Úgy irányítja a beszélgetést, hogy mindvégig izgalommal haladunk előre a történések útján.

A témaválasztás sajnos aktuális, hiszen ma is vannak olyan régiói világunknak, ahol háborúk és menekültek között, analóg értelemben túlélésről, emberek megmentéséről van szó. Segítse ez a kötet érzékenységünket, amikor nehéz sorsú embertársainkkal találkozunk, beszélgetünk!

Hofher József

jezsuita szerzetes

Megindítóak és elgondolkodtatóak az áldozatok és embermentők által elmondottak, mementói a szörnyűségek szörnyűségének és a legnagyobb rettenetben is megmutatkozó emberségnek.

Miklósi László

a Történelemtanárok Egyletének elnöke

Ez a könyv egy alapkutató hajlamú „gyémántcsiszoló” munkája. Kétfajta olvasónak ajánlható nagy biztonsággal: akinek érintett a családja, és akinek nem. Hát, igen… Mindenkinek, még azoknak is, akik úgy érzik, eleget olvastak már e témában.

Török András

a Vademecum Hírlevél írója, a Fortepan menedzsere

SZIKLAINÉ LENGYEL ZSÓFIA

Epizódok holokauszttúlélők
és embermentők emlékeiből

88 történet ,44-ből – Epizódok holokauszttúlélők és embermentők emlékeiből

A kötetben szereplő történeteket az érintettekkel készített interjúi, illetve a családok által rendelkezésére bocsátott hanganyagok alapján írta és szerkesztette, valamint a Fogalomtárat írta: Sziklainé Lengyel Zsófia

A mozdítatlan Mózes című előszót írta: Hetényi Zsuzsa

A Zárszó a történetekhez szerzője: Schäffer Erzsébet

Copyright © Sziklainé Lengyel Zsófia, 2025

Copyright, A mozdítatlan Mózes – Előszó 80+8 történethez a túlélők emlékeiből megelevenedő holokausztról © Hetényi Zsuzsa, 2025

Copyright, Ha mind az áldott történetre vágyunk, miért nincs az átkozottnak vége már… – Zárszó a történetekhez © Schäffer Erzsébet, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

A kötetben szereplő történetek és családi fényképek megjelentetésének jogát az érintettek, illetve családjaik a szerzőre ruházták. A forrásmegjelölést nem tartalmazó fotókat az interjúalanyok és családjuk bocsátották rendelkezésünkre. Visszajelzést a szerző az elettortenetek@gmail.com e-mail-címen fogad.

ISBN 978 615 6983 31 2

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Koncz Gábor

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Mozer Tamás

Tördelés: Kedves László

Borítóterv a szerző fotójának felhasználásával: Tabák Miklós

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Dr. Trietsch Józsefnek és fiának, Lászlónak

Tartalom

Előszó

Hetényi Zsuzsa: A mozdítatlan Mózes – Előszó 80+8 történethez a túlélők emlékeiből megelevenedő holokausztról

Holokauszttúlélők igaz történetei

1. Ékszeres dobozka – Laufer Rózsi (1912)

2. Főhadnagyi egyenruha – Egy túlélő (1921)

3. Mankó – Dr. Sattler Tamás (1921)

4. Édes kalács – Urbán (született Ungár) László (1923)

5. Sült tök – Urbán (született Ungár) László (1923)

6. Bakancs – Urbán (született Ungár) László (1923)

7. Vöröskeresztes karszalag – Dr. Körmendi István (1923)

8. Bejgli – Dr. Körmendi István (1923)

9. Mózes – Dr. Körmendi István (1923)

10. Cipő – H. L.-né (1923)

11. Mentőautó – H. L.-né (1923)

12. HÉV – Faludi Gábor (1924)

13. Arany – Faludi Gábor (1924)

14. Válltömés és csokoládé – Faludi Gábor (1924)

15. Tápszer és ásó – Faludi Gábor (1924)

16. Fasírt és penicillin – Faludi Gábor (1924)

17. Egy szem alma – Mihály András (1917) története sógornője, Fahidi Éva (1925) tolmácsolásában

18. Pingpongasztal – Ungár Jenő (1925)

19. Hat bőrönd – David Gur, született Grósz Endre (1926)

20. Gyöngyvirág – Dr. Varga (született Hoffmann) Judit (1927)

21. Egy pénzérme – Dr. Varga (született Hoffmann) Judit (1927)

22. Notesz – Dr. Varga (született Hoffmann) Judit (1927)

23. Futball-labda – Forgács János (1928)

24. Szemüveg – Egy túlélő (1929)

25. Sötétkék pulóver – Egy túlélő (1929)

26. Lakónyilvántartás – Dr. Abonyi Iván (1929)

27. Öltöny – Sziklai (született Rabinek) Magda (1929)

28. Életem első pezsgője – Sziklai (született Rabinek) Magda (1929)

29. Iskolai bizonyítvány – Chava Lusztig, született Kandel Éva (1930)

30. Harmonika – Chava Lusztig, született Kandel Éva (1930)

31. Szardíniakonzerv – Chava Lusztig, született Kandel Éva (1930)

32. Varrókészlet – Zwecher (született Lőbl) Judit (1930)

33. Körözőkönyv – Judith Yaron, született Steiner Julianna (1930)

34. Margarin – Judith Yaron, született Steiner Julianna (1930)

35. Papírdobozok – Judith Yaron, született Steiner Julianna (1930)

36. Szánkó – Egy túlélő (1931)

37. Teherautó – Vera (1933)

38. Vasajtó – Vera (1933)

39. Szénakazal – Kati (1933)

40. Két fotel – Kati (1933)

41. Paplan – Spieler Marietta (1933)

42. Magyar kártya – Márkus Iván (1934)

43. Batyu – Steiner Katalin (1933)

44. Jegygyűrű – Váll Lászlóné, született Büchler Judit (1934)

45. Húsleves – Váll Lászlóné, született Büchler Judit (1934)

46. Krumpli – Dr. Sólyom (született Schvarcz) Olga (1934)

47. Káposztaleves – Dr. Sólyom (született Schvarcz) Olga (1934)

48. Fotónegatívok – Kinszki Judit (1934)

49. Csokoládés parány – Kinszki Judit (1934)

50. Karácsonyfa – Kinszki Judit (1934)

51. Templomlátogatási igazolvány – Kinszki Judit (1934)

52. Mumpsz – Nádas Marietta (1934)

53. Egy zacskó kockacukor – Nádas Marietta (1934)

54. Útvonalak – Salgó Vera (1935)

55. Gyerekkabát – Salgó Vera (1935)

56. Palánk – Szász (született Sussmann) Pál (1935)

57. Kisolló – Herskovits Imre (1936)

58. Lavór – Herskovits Imre (1936)

59. Rádió – Herskovits Imre (1936)

60. Töltőtoll – Egy túlélő (1937)

61. Kis bőrönd és uzsonna – Egy túlélő (1937)

62. Fillérek – Szöllős Vera (1937)

63. Bőrkabát – Szöllős Vera (1937)

64. Rendőrségi igazolvány – Dr. Erdős György (1937)

65. Levelezőlap – Simon (született Lax) Ágnes (1937)

66. Bableves – Simon (született Lax) Ágnes (1937)

67. Levélke – Dr. Kenedi (született Klein) Péter (1938)

68. Porcelántál – Egy túlélő (1938)

69. Kétkilós kenyér – Egy túlélő (1938)

70. Gyerekszék – Judit (1938)

71. Kaleidoszkóp – András Gábor (1939)

72. Plüssmajom – András Gábor (1939)

73. Szilvalekvár – Sas (született Pollatschek) József (1939)

74. Alvóbaba – Dénes Veronika (1939)

75. Angyalka – Dénes Veronika (1939)

76. Dunyha – Sommer Katalin (1939)

77. Két kerítés – Walfisch Erzsébet (1940)

78. Demizson – S. Vera (1940)

79. Fülbevaló – Gellei Ágnes (1941)

80. Rékli – Répás (Rosenfeld) Iván (1944)

Igaz történetek Igaz Emberekről

81. Villamos – Dr. Abonyi Ivánné Farkas Mária (1925)

82. Gyerekszoba – Dr. Abonyi Ivánné Farkas Mária (1925)

83. Egy teljes sonka – Almásy Béla Gyula (1926)

84. Tricikli – Almásy Béla Gyula (1926)

85. Galéria – Almásy Béla Gyula (1926)

86. Aknafedél – Szabó Lászlóné, született Kuron Ida Katalin (1928)

87. Pékség – Kosák József (1930)

88. Héjában sült krumpli – Csik Imre (1933)

Schäffer Erzsébet: Zárszó a történetekhez – Ha mind az áldott történetre vágyunk, miért nincs az átkozottnak vége már…

Fogalomtár

Köszönet

A szerzőről – Sziklainé Lengyel Zsófia

Előszó

A nyolcvanas években, katolikus kislányként a zsidó szó számomra csupán bibliai kifejezés volt. Aztán kelenföldi létemre a francia tagozat miatt egy zuglói gimnáziumba kerültem. Olyan épületbe jártam iskolába, ahol ötven évvel korábban egy ember megmentette kétezer másik ember életét. Egyre több ismerősöm lett, akiknek a családja nem csak a Bibliából ismerte a zsidó szót. Egyre több élettörténetet olvastam, igaz történetek alapján készült filmeket néztem, mindenféle korszakból és témában.

A francia nyelv és a véletlenek sorozata vezetett el a szakmámig, a vállalati kommunikációig. Miközben céges – ugyanakkor nagyon is emberi – történetek százait formáltam, rájöttem, hogy kiskorom óta ugyanaz a szenvedélyem: embereket kérdezgetni és az élet írta „meséket” másoknak továbbadni. Ugyanolyan kíváncsisággal és érdeklődéssel hallgattam gyerekként a szomszéd nénik történeteit a pletykapadon, mint ahogy a kollégáimmal beszélgettem a munkájukról. Így született meg bennem a felismerés a hivatásomról: krónikás vagyok.

Pár éve lehetőséget kaptam a sorstól, hogy a Történetmentő nevű vállalkozásomban főállású krónikásként mások emlékeit hallgathassam, szerkeszthessem és örökíthessem meg a családjuk és az utókor számára. Minden alkalommal lenyűgöz, hogy egy-egy személyes történetnek mekkora ereje van, mennyivel többet mond, mennyivel koncentráltabban tartalmazza a történelmet és az életet magát, mint bármilyen más forrás.

Amikor diákokat kísérve Izraelbe utazhattam az Élet Menetére, megbabonáztak az évezredes falak, a szinte tapintható történelem. De a legnagyobb hatással mégsem Jeruzsálem kövei voltak rám, hanem két magyar ember, akik arrafelé élnek, de itteni történeteket meséltek 1944-ből. Egy akkor tizenhét éves, bátor fiú és egy iskolámbeli, egykori kamasz lány visszaemlékezése ébresztett rá, hogy annak a bizonyos hat bőröndnek és annak a szardíniakonzervnek a történetét, amit mi ott hallottunk, sokkal több embernek kellene elmesélni.

Úgy éreztem, hogy ilyen történeteket én is gyűjthetek, sőt, gyűjtenem kell, amíg még van kitől, hogy a tankönyvek pár soros anyaga megelevenedjen, arcot öltsön azok számára is, akik eddig nem tanultak, nem olvastak a holokausztról, vagy lezárták magukban annyival, hogy „ez borzasztó”, és nem merték közelebb engedni magukhoz. Az elhatározásomat nem volt könnyű véghez vinni: először is interjúalanyokat kellett találnom.

A bátor fiú és korszakokkal korábbi „iskolatársam” mellett az elmúlt öt évben közel ötven holokauszttúlélővel vettem fel a kapcsolatot, akik készségesen meséltek nekem, további pár történet pedig hangfelvételen került hozzám. Az interjúkból nyolcvan olyan epizódot választottam ki, amelyek középpontjában egyszerű tárgyak állnak. A hat bőrönd és a szardíniakonzerv mellé sorban jött a töltőtoll, a fülbevaló, a gyöngyvirág, a lavór, a sült tök és még sok más hétköznapi tárgy, amelyek körül nem hétköznapi történetek bontakoztak ki.

A lejegyzett emlékek amolyan sűrített történelemkonzervvé alakultak. Az első történet a legidősebb beszélgetőtársamé, aki százhat éves volt, amikor utoljára találkozhattunk. A könyvben az elbeszélők életkora szerint haladunk az egyre fiatalabbak történetei felé. A nyolcvanadik írás főszereplője az eseményekkel egyidős, alig múlt nyolcvanéves. Életkoruktól függetlenül mindannyian friss gondolkodású, nyitott, kedves, mi több: életvidám emberek. Pedig csecsemőként, kisgyermekként, fiatalként vagy akár már felnőttként olyat kellett átélniük, amit csak kevesek éltek túl. Nem volt számukra könnyű felidézni az 1944-es év emléklenyomatait. Voltak, akik már rutinosan, mások életükben először fogalmazták meg, mi történt a családjukkal és velük a vészkorszakban.

Miközben dolgoztam a könyvön, az a megtiszteltetés ért, hogy megismerkedhettem azzal az öt csodálatos emberrel is, akik még élnek Magyarországon a Világ Igaza kitüntetéssel díjazott embermentők közül. Azt, hogy ők tizenegy–tizenkilenc évesen hogyan és kinek segítettek, további nyolc epizódban örökítettem meg.

Büszke vagyok rá, hogy beszélgetéseink nyomán mára a legtöbb interjúalanyomat barátomnak mondhatom, vagy akképp emlékezhetek meg azokról, akik már nincsenek köztünk. Néhány elbeszélő ismert ember, de a legtöbben nem azok. A történetüket viszont jó, ha minél több ember megismeri, legyen akár diák, fiatal vagy felnőtt, és függetlenül attól, hogy most, a könyvbe belekezdve mit jelent nekik a zsidó szó.

Az epizódok lejegyzése nem csupán emlékállítás a meghurcoltaknak és az áldozatoknak. Az elbeszélők kifejezetten a továbbadás szándékával és abban a reményben osztották meg az emlékeiket, hogy az utókor tanuljon a történetükből jogfosztásról, üldözésről, munkaszolgálatról, gettóról, deportálásról, halál- és munkatáborokról – és emberségről is.

A kötet történelmi olvasókönyv abban az értelemben, hogy forrásokat – magukat az igaz történeteket –, illetve a megértést segítő magyarázatokat is tartalmaz egy bőséges fogalomtár formájában. A több mint 300 szócikk között vannak olyan alapvető kifejezések, amelyeknek az előzetes ismerete mindenképpen szükséges a témában való elmélyedéshez. Ezeket a Fogalomtár bevezetőjében fel is soroljuk. Az egyes történetek olvasásakor további magyarázatokra is szükség lehet, ezért minden epizód végén kiemeltük azt a néhány kifejezést, amit érdemes a Fogalomtárban átböngészni a teljesebb megértéshez.

Az összes közreműködővel együtt bízom benne, hogy a műfaj jelzője, a „történelmi” szó egyben azt is jelenti: ez a korszak örökre történelem marad.

Sziklainé Lengyel Zsófia

Hetényi Zsuzsa A mozdítatlan Mózes Előszó 80+8 történethez a túlélők emlékeiből megelevenedő holokausztról

Nemrégen halt meg egy idős barátnőm, egy hét híján 96 évet élt. Szüleim halála után tréfásan pótmamámnak nevezte magát, amit hálásan elfogadtam. Nem is tudom, ismertem-e nála életvidámabb, gazdagabb humorú, bájosabb és ugyanakkor okosabb asszonyt, sikeres tudós lett, körülrajongott társasági ember, dédunokák kedvence. Kislányos, huncut mosolyát mindvégig megőrizte. Amikor elesett és végleg ágyhoz kötött lett, sejtettük, hogy ez lehet a vég kezdete. Már több életfunkciója leállt, nem evett… és ilyen állapotban hetekig feküdt még békésen, bár egyre kevésbé tiszta tudattal. „Minden orvosi tudásomat felülírja” – mondta orvos lánya. Végül egy pszichológus adta meg a megfejtést: „A holokauszttúlélők nem egykönnyen engedik el az életet.” Igen, auschwitzi túlélő volt, kamasz lányként került vissza Magyarországra.

Én is kamasz voltam, ugyanannyi idős, mint ő akkor, amikor az 1960-as években értesülni kezdtem az akkoriban hivatalosan agyonhallgatott holokausztról, és ez megváltoztatta az életemet. Olvasnivalót kerestem, mert nem ismertem senkit, aki beszélt volna a táborokról. Pedig sok ismerős vett körül, akik, mint később kiderült, beszélhettek volna. Mert az elszenvedők is elhallgatták, talán azt hitték: amiről nem beszélünk, az nincsen és nem lesz újra. Évek és évtizedek teltek el, mire néhány szó, elejtett mondat nyomába eredve személyes történetek is kibontakoztak. A hallgatás és elhallgatás első kutatásai, legfőképpen Erős Ferenc, Kovács András és Lévai Katalin második generációs interjúkra alapozott cikke, a Hogyan jöttem rá, hogy zsidó vagyok?1 óriási, nemzetközi visszhangot vert. Az alapját képező interjúgyűjtemény mind a mai napig nincs teljességében feldolgozva, nemzedékeknek ad még munkát.

Ez a könyv, amelyet az olvasó most a kezében tart, az 1944–45-ben Magyarországon pusztító holokauszt 80. évfordulójára megjelentetett 80+8 történet. Némelyike bármily szörnyű is, a személyes borzalmakon átsugárzik az élni vágyás, fel-felcsillan a humor. Minden egyes darab annak a nagy szövegkorpusznak a fontos része, amely a világ minden sarkában kisebb és nagyobb archívumokban, könyvtárakban, tudományos és ismeretterjesztő művekben halmozódik. Ráadásul ezek a mi saját, magyar történeteink. Ennek fontosságát sokszorozva élem és érzem át mint A holokauszt és a családom Facebook-csoport egyik adminisztrátora (Eörsi Mátyással, aki a csoportot elindította, és sajnos, a velem való egyeztetés nélkül le is zárta). Az óriási érdeklődést jelezte az ott közreadott szövegek közül néhányra alapozott kötet.2 A Facebook-csoportot két okból említem. Egyrészt, mert ebben a könyvben előfordul néhány ott is megjelent név, teljesebben és irodalmibb formában előadott történetekkel. De főleg azért említem, mert a többéves történetolvasás után is értek még meglepetések, előbukkantak soha nem látott részletek, amelyeknek köszönhetően nem pusztán együttérzünk a mesélővel, hanem beleélhetjük magunkat abba a korba, és nem utolsósorban sok apró részletet és körülményt megértünk. Persze a legfőbb dolgot képtelenek vagyunk felfogni: azt, hogy miképpen juthatott ide az emberiség.

A már megjelent és a még rejtett holokauszttörténetek mennyisége azonban, sajnos, átfoghatatlan, így nem kell attól tartania az olvasónak, hogy ismétlődő vagy ismerős epizódokkal találkozik. Attól persze lehet tartania, hogy ismerős városrészek, lakcímek, üzletek nevére vagy kerületek leírására összerándul, és kénytelen lesz, kínos vagy örömteli képzettársításokkal, ennek az országnak a múltjára úgy gondolni, mintha velünk élő múlt lenne. Így jártunk sokan Zoltán Gábor Orgia című dokumentumregényének folyományaként a Városmajor környékével. Így jártam én a Gellért-hegy környékéről szóló történetekkel, vagy a Radnóti Gimnáziumra, vagyis az egykoron a pesti zsidók közös adományából felépült, majd 1941-ben katonai célokra elfoglalt Abonyi utcai zsidó iskolára vonatkozó mozzanatokkal. Nem nehéz, sőt nem lehet nem átéreznünk, hogy a német megszállás napján, 1944. március 19-én, amikor hirtelen mindenkit hazaküldtek a zsidó iskolából, minden gyerek „rettenetesen örült”. Ugyanis mindez magyarázat nélkül történt, és hazafelé kellett szembesülniük azzal, hogy az utcákat német katonai járművek árasztották el.

Számomra a jó könyveknek van néhány ismérve. Várom, hogy újra a kezembe vehessem, nehezen tudom letenni, nem kell könyvjelzőt használnom, mert pontosan tudom, hol hagytam abba, és másodszor is van kedvem elolvasni, mert változatlanul foglalkoztat. Ez a kötet minden „követelményemet” teljesíti. Vagyis mégsem… néha szünetet kellett tartanom, hogy megnyugodjak, megbizonyosodjam róla, hogy süt a nap és zöld a fű. És elhessegessem a napihírekből alattomosan belopakodó kegyetlen párhuzamokat a régmúlttal.

Kár lenne tagadni, hogy hosszú évek messzeségéből a legmélyebb benyomást azok a mozzanatok hagyják bennünk, amelyek abszurd jelenségeket említenek. Mert mi is az abszurd? Egy logikát felrúgó eseménysor vagy kép, amelyen, minthogy ésszel fel nem érhetjük, kínunkban elnevetjük magunkat. Nem vidám ez a nevetés, mégis felszabadító, mert felmentjük magunkat a gondolkodás alól. A lélektani törvényszerűségek értelmében ezek a befejezetlenül maradt, lezáratlan gondolatok azonban mélyen bevésődnek elménkbe, amit a művészet és média fel is használ. Az abszurd viszont könnyen válik emblematikussá, jelképessé, mert a konkrét jelentéstől elrugaszkodunk. E könyvben ilyen a háborítatlanul mindvégig a kályha tetején üldögélő kis Mózes-szobor sorsa a német irodának lefoglalt lakásban. Ahogy lenézett az SS-parancsnokság tagjaira, a feldúlt bútorokra, kezében a törvénytáblákkal, az a zsidók túlélésének szimbóluma. Szimbólum az is, hogy föl sem figyeltek rá, vagy nem is értették vagy tudták, kicsoda és micsoda. Végül is a gyilkológépezet kötelékében csak zavaró tényező a kultúra.

A holokauszt emlékezete nem csorbítatlan. A holokauszttagadók nem tűnnek el, a legképtelenebb áltudományos érveket vetik be, sőt hamis túlélői vallomásokat is koholnak. A holokauszt (héberül Soá) emlékezete Izrael Állam megalakulásának egyik fő támpontja volt, viszont a közel-keleti konfliktusok és politikai ellentmondások rengeteget ártanak neki. Mindezekkel éppen a hiteles vallomásokat kell szembeszegezni, olyanokat, mint az ebben a könyvben összegyűjtött emlékek.

Ez a kötet annyiban más, mint hasonló társai, hogy nem teljes sorsokat tár elénk, hanem epizódokat, akár egyazon ember életéből vett külön-külön történést, egy-egy tárgy vagy helyzet köré fonódott emléket, keserű vagy felemelő anekdotát. Az anekdota szó eredeti értelmében azt jelentette, hogy az életben megesett, jelentősebb tartalmat hordozó vagy jelentős, ismert személlyel kapcsolatos történet. Az itteni „hősök”, akik részben azonos körbe tartoznak (néhányan rokonok vagy ismerősök), mégis névtelenek, mert nekünk ismeretlenek. Az teszi őket különlegessé, amit megosztanak velünk magukról (bizonyára nem könnyen, hiszen van, aki névtelen is kíván maradni), és az, hogy egy borzalmas korról tanúskodnak. Nemcsak őket ismerjük meg, hanem a kort is és annak más szereplőit: egy megfáradt, naiv nagymamát, egy barátot, aki tudja, hogy nem szabad felismernie álruhában bujkáló ismerősét, a kegyetlen, barbár, olykor emberséges őröket, feletteseket, gyilkosokat és áldozatokat, a társadalom ilyen és olyan rétegeit.

Az anekdota frappáns, reményt adó vagy tragikus vége, az erkölcsi vagy filozófiai tanulság is jellemző ezekre a „sztorikra”, mert bennük van a „history” és a – nemrég született fogalommal – nem his-, hanem „her-story” (a női szemszögű elbeszélés), a történetben a történelem. Az anekdota gyökere, amint erről már az orosz–zsidó irodalommal foglalkozó, Örvényben című könyvemben3 írtam, a bibliai példázatokig nyúlik vissza, a szélesebb értelemben vett tanításra. Erkölcsi nemesedésre szánt, íratlan etikai szabályok szájhagyomány útján terjesztett tananyagát képezték a példázatok. Ennek a kötetnek egyik bevallott célja az, hogy iskolákban is olvassák majd és megbeszéljék. A példázat mintákat nyújt, viselkedési módokat, ezek átélése az önismereti munka része igen zsenge kortól. Minden jó mese empátiagyakorlat is egyben, és hát a mesék nem mindig tündérmesék, és az itt szereplő hús-vér egyszerű emberek nem legendákba illő hősök, hanem olyan hétköznapi emberek, akik már attól a körülménytől kiválasztottak lettek, hogy nem haltak meg milliónyi társukkal együtt. Ennek a túlélősorsnak a terhét, a néha szinte bűntudattal határos önvádat nem volt könnyű elviselni. „Ő miért nem maradt életben? És én miért igen?”

Óriási a szerepe a túléléstörténetekben a véletlennek. Végső soron a csodának. Nem lehetett előre tudni, ki menekül meg: az, aki siet menekülni, vagy az, aki erőtlenül ágyában maradni kényszerül. A véletlenekben sokan látnak determinációt, mások csodát, sokan hisznek, mások nem hisznek. A véletleneket lehet törvényszerű vagy oksági események sorozataként elemezni, lehet a valószínűségükről elmélkedni. Mi lett volna, ha Radnóti Miklóst véletlenül nem az első csoportba („lépcsőbe”) sorolják, amikor elhajtják azt a 3000 zsidót Borból, hanem a költő is a túlélő csoportba kerül, mint az az életben maradott, aki megszólal ebben a kötetben? Hogyan volt valaki képes eltalálni a pillanatot, amikor a lövések eldördülése előtt még éppen bele lehet ugrani élve a jeges Dunába azzal a reménnyel, hogy ki is tud úszni, és menedéket lel, jéggé fagyott kabátban elvánszorogva egy csillagos házba? Egy biztos: ha a véletlenek eredetén elgondolkodunk, sok irányban megmozgatja, sőt át is alakítja világfelfogásunkat.

Eszembe jut egy bibliai gondolat, amelyet először Ottlik Géza regényében olvastam, amely kultikus szöveg lett kisegyetemista koromban. Az Iskola a határon első része hivatkozik egy kőszegi ház kapuja fölött látott mondatra, magyar fordításban: „Nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené.4 A holokauszt óriási válságot okozott az európai vallásokban, mert egy Isten által elhagyott világra ébredtek a korábbi hívők. A holokauszt a keresztény egyházak óriási és végzetes bukásának tekinthető, és olyan határvonal, amely a zsidó asszimiláció és zsidó vallásosság korábbi állapotát is gyökeresen megváltoztatta. Az idézetet különös, személyes okból hoztam ide, és nem mint újszövetségi passzust, hanem mint irodalmi idézetet. Miért? Mert, máig érthetetlen módon, ez a mondat pontatlanul maradt meg bennem, és így is idéztem magamnak a mai napig, sötét órákban. „Nem azé, aki akarja, nem azé, aki fut, hanem aki végig marad.” Fogalmam sincs, mikor és hogyan csináltam a kitartásra biztató mondatot az eredetiből. De a holokauszttúlélők sorsáról is mindig ez jut eszembe. A végig maradó, hosszú életű, békében megöregedett túlélőkről: azokról, akiknek soha többet nem lehetett gyerekük, azokról, akik tudatosan nem vállaltak gyermeket, vagy épp ellenkezőleg, akiknek nagyon sok gyerekük lett később. Egy ilyen családban mondták egyszer nekem mosolyogva, hogy már csak „dafke”, csak azért is megmutatták, milyen sok kis zsidó fog felnőni azok helyett, akiket elveszítettek.

Keserű tény, de ez a könyv a túlélés iskolájaként is felfogható. Nem könnyű annak felismerése, mikor és honnan közelít veszély, mikor kell kilépni a sorból, meddig terjed a szabálykövetés és az engedelmesség határa… Manapság túlélőtúrákat és szabadulószobákat szerveznek azoknak a nemzedékeknek, akik azt hiszik, hogy hasonló élethelyzet nekik már nem jut osztályrészül (hacsak nem a klímakatasztrófa következtében). Nem kell nagyon öregnek lenni ahhoz az aggodalomhoz, hogy a játékból vajon nem lesz-e valóság, vajon nem felkészülés-e a gyakorlatozás a bizonytalan jövőre. Elég napihíreket olvasnunk, újabb háborúk, újabb áldozatok, újabb hadifoglyok, újabb táborok, újabb szenvedő civilek, nők, gyerekek, újra embercsoportok tömeges megalázása, megkínzása, újabb evakuációk, bombák, tankok. És persze ismétlődnek a „békés” erőszak örök képletei, a családon belül, az iskolákban, egyházakban. A kiszolgáltatottság mindenféle formája alig változva, sőt egészen ősi, atavisztikus formájában itt él velünk. Tudjuk ezt olyan híres kísérletekből, mint Philip Zimbardóé vagy Stanley Milgramé: bizonyos tekintélyelvű környezetben az emberek kétharmada készen áll embertársai megkínzására, és hajlandó akár gyilkossá válni. Az irányító személy tekintélyelvűsége azért lényeges, mert akkor rajta nyugszik, rá ruházható a felelősség. „Parancsra tettem.” Igaz lenne, hogy – Vörösmarty Az emberek című versének egyik sorával szólva – „az emberfaj sárkányfog-vetemény”?

Ha viszont a fenti, tíz országban azonos eredményt hozó kísérletben egy alkura és megbeszélésre hajlandó irányító személyt bíztak meg a kísérlet vezetésével, az engedelmességi arány nullára csökkent. A nem parancselvű személyekkel folytatott dialógusban felmerülő nézeteltérések és ellentmondások nyilvánvalóan teret adtak az önálló gondolkodásnak és a mérlegelő döntéshozatalnak. Vagyis saját helyzetünk felismerése és annak meghatározása, miben veszünk részt, attól is függ, hogy milyen vezetőket fogadunk el vagy választunk, mert ennek függvénye az is, hogy megszólalhatunk-e, felemeljük-e a hangunkat.

Most, amikor már alig vannak közöttünk a holokausztot átélt nemzedék tagjaiból, nagyon fontos, hogy velünk maradjon az, amit el tudtak még mondani. Az embernek mindig túl későn jutnak eszébe azok a kérdések, amelyeket fel szeretett volna tenni a szüleinek, nagyszüleinek. Hadd mondják el ilyen könyvekben, mert minden remény azok felé az olvasók felé fordul, akik most nőnek, növekednek, akiknek most nyílik rá a szemük arra, hogy a mesékben és történetekben ők maguk a főszereplők.

1in: Medvetánc, 1985. 2–3. szám, 129–44. o.

2Fenyves Katalin (szerk.): A holokauszt és a családom. Budapest, Park, 2015.

3Hetényi Zsuzsa: Örvényben I–II. Budapest, Dolce Filológia II., 2000.

4Biblia, Pál levele a rómaiakhoz 9.16.

HOLOKAUSZTTÚLÉLŐK
IGAZ TÖRTÉNETEI

1 Ékszeres dobozka Laufer Rózsi (1912)

Szegeden nőttem fel. Apám 1919-ben, a spanyolnáthajárványban meghalt, a család ezután több részletben Pestre költözött, én ’30-ban jöttem, az érettségi után. Anyámmal éltem, amíg ő is meg nem halt ’39-ben. Több helyen dolgoztam, végül két bátyám vállalkozásában – ma azt mondanánk, kisvállalkozás – könyveltem. A munkám kapcsán ismertem meg a férjem, és 1941 augusztusában összeházasodtunk. Hamarosan, ’42 elején, mindhárom fiút behívták munkaszolgálatra. Pista, a férjem, először Erdélybe, később Ukrajnába került.

A Szondi utcában laktam. Sokan éltünk zsidók abban a házban, mégis hiába kértük a nyilas háziurat, hogy nyilváníttassa csillagos házzá az épületet, nem tette. El kellett költöznöm. A költözés előtt igyekeztem pár dolgot ismerősöknél elrejteni. Az egyik szomszédasszony vállalkozott rá, hogy elviszi és elássa az ágyneműket. A szomszéd házban működött egy szenespince, ahol kis tételben lehetett szenet vásárolni. Megbeszéltem a tulajdonosával, a szenessel, hogy elrejti az ékszeres dobozkámat a pince falában egy tégla mögé.

Amikor a gettóba kényszerültünk, az anyósommal és az apósommal együtt kerültem az Akácfa utca 36.-ba. A zsidóknak este kijárási tilalom volt elrendelve. Én időnként igyekeztem visszamenni a Szondi utcába, hogy magamhoz vegyek pár szükséges holmit a lakásunkból. Az egyik ilyen alkalommal túl soká maradtam, és a sárgacsillaggal* féltem az utcára menni. Szorult helyzetemből az egyik szomszédom segített ki. Ő a közlekedési vállalatnál, a Beszkártnál dolgozott. Tiszteletet parancsoló egyenruhájában karon fogott, és határozott léptekkel visszakísért a gettó kapujáig.

Laufer Rózsi és Pista esküvője 1941-ben

Egy nap bekerültem egy csoportba, amit a józsefvárosi pályaudvarra irányítottak, hogy bevagonírozzák. Miközben a pályaudvarnál vártunk, megjelent néhány nyilas karszalagos legény, és jó néhány embert kiválasztottak a csoportból. Köztük voltam én is. Kísérőink elindultak velünk, és csak útközben árulták el, hogy nem nyilasok. Cionista fiatalok lehettek, álruhában. Épp a Ferdinánd híd felé tartottunk, amikor eszembe jutott, hogy befordulhatnék a Szondi utcába, és vihetnék pár dolgot a lakásból a gettóba.

A házmester nem engedett be, így jobbnak láttam, ha utánafutok a kis csoportnak. Örültem, hogy a hídon utolértem őket. Az álnyilasok a nemzetközi gettóba kísértek minket, egy védett házba. Nem tudom, ennek volt-e köze ahhoz, hogy volt védlevelem, többféle is. Aggódtam apósomékért, de szerencsére akadt egy fiatal, Munkácsról származó zsidó fiú, aki vagányul vállalta a közvetítést a nemzetközi és a nagy gettó között, így néhányszor hozta-vitte az üzeneteket.

Engem a védett házban, apósomékat a nagy gettóban érte a felszabadulás. A férjem 32 hónapot töltött Ukrajnában, majd cseh területeken keresztül, hosszú úton visszaszökött Pestre, és a gettórendőrség kötelékébe került pár nappal a felszabadulás előtt. Mindkét testvérem túlélte a munkaszolgálatot, az egyikük súlyos betegen tért vissza. A Szegeden maradt rokonaim mind elpusztultak.

Ami az elrejtett tárgyainkat illeti, a szomszédasszony maradéktalanul visszahozta az ágyneműket nekünk. Azt viszont nem voltam képes elhinni a szenesnek, hogy a felszabaduláskor a szovjet katonák pont azt a téglát vették ki a szenespince falából, ahol az ékszerdoboz lapult…

*A sárga csillag két szóban írandó, de Laufer Rózsi valahogy mégis jellegzetesen egyben ejtette.

#álnyilas #behív #Beszkárt #cionista #elpusztul #elrejtett tárgyak #gettórendőrség #házmester #józsefvárosi pályaudvar #kijárási tilalom #nyilas karszalag #szovjet katonák

2 Főhadnagyi egyenruha Egy túlélő (1921)

1942-ben bevonultam munkaszolgálatra, huszonegy éves voltam. Több más helyszín után a Háros-szigetre kerültem dolgozni egy laktanyába. Mivel Budapest közelében voltunk, előfordult, hogy HÉV-vel bemehettünk a városba és találkozhattunk a családunkkal. De hiába volt jobb helyzetünk, mint más munkaszolgálatosoknak, én úgy éreztem, jobb ezt megszakítani: meg kell szökni!

Életmentés volt a cél, szó szerint, mert a többieket Borba vitték, a rézbányába. Én 1944 nyarának elején egy csónakon távoztam a munkaszolgálatból Budafok felé. És nem egyszerűen megszöktem, hanem még loptam is! Elemeltem egy katonai bélyegzőt, amivel hamis, de teljesen valódinak látszó katonai igazolványra tettem szert, sőt, később még pár társamnak is a segítségemmel lett hasonló papírja. Az enyém egy fiktív, erdélyinek tűnő névre volt kiállítva.

Életveszélyes kaland kezdődött. 1945 januárjáig mint tüzér főhadnagy éltem Budapesten. Több mint fél évig szerepet játszottam, fölépítettem egy karaktert. Nem bujkáltam, tényleg tisztként éltem. Az igazolványomat felmutatva vettem magamnak egy szép tiszti egyenruhát, állandóan azt viseltem. Jóképű és roppant elegáns főhadnagy voltam.

Ha felismernek, nem kétséges, milyen sors várt volna rám szökött munkaszolgálatosként, hamisított papírokkal. Egyszer, amint az egyenruhámban sétáltam a Körúton, ijedten vettem észre, hogy közeledik felém egy ismerős, aki nem tud főhadnagyságomról, arról viszont igen, hogy csillagot kellene viselnem. Korábban egy házban laktunk, ráadásul az ő családja német elköteleződésű volt. Igyekeztem feltűnés nélkül másfelé nézni, lehajtani kicsit a fejem, hogy ne ismerjen föl. Szerencsére megúsztam a dolgot.

Aztán januárban, amikor bejöttek az oroszok, én csendben visszavedlettem a régi önmagammá. Az egyenruha még velem volt egy darabig, aztán nem tudom, mi lett vele.

A sors különös fintoraként a házbéli ismerősömmel egy munkahelyre kerültünk a háború után, sőt, jó barátok lettünk. Egyszer elmeséltem neki a kínos körúti esetet, amikor nem buktam le. Erre ő bizalmasan közölte: „Nagyon jól festettél a főhadnagyi egyenruhában!”

#bejöttek az oroszok #Bor #erdélyi menekült #hamis iratok #katonaigazolvány #papírok hamisítása #új név

3 Mankó Dr. Sattler Tamás (1921)

1944-ben, egy nyári estén, 10 óra körül két magyar detektív jelent meg budapesti lakásunkon egy rám vonatkozó előállítási paranccsal. Édesanyám sikoltott, édesapám kiabált, én meg azon igyekeztem, hogy bebizonyítsam, súlyos beteg vagyok. A lábam valóban az volt, gyerekkori csonttuberkulózis folytán mozgássérültként éltem. Volt egy, a teljes lábszáramra való „járógépem”, amit tulajdonképpen már nem használtam, de a csengetés után rám adták, s anyám mint orvosnő is tanúsította az állapotom súlyosságát. A detektíveket ez nem hatotta meg. Elvittek járógépestül, a mankóimmal együtt.

Huszonhárom éves voltam ekkor. A Gyorskocsi utcai fogház III. emeletén, egy hatszemélyes cellában raboskodtam hónapokig. Időnként 36-37-en is voltunk bent egyszerre. Éjszaka turnusokban aludtunk a szalmazsákokon. Édesanyám mindent megmozgatott, hogy jobb helyre kerülhessek. Valahogy megtalálta, talán le is fizette a rendőrorvost, mindenesetre átszállítottak a Mosonyi utcai toloncház kórházi részlegébe.

Pár hét múltán, amikor az a részleg is megtelt, a Bethlen téri zsidó tanintézetben kialakított szükségkórházba kerültem. Ott aztán valami csoda folytán egyszer csak közölték velem, hogy a rendőrség szabadlábra helyezett. Jött az irodista, hogy elmehetek. Mivel nem tudtam hova menni, végül maradtam.

Egyik nap megjelent egy Lemke nevű német tiszt, hogy hol vannak azok a foglyok, akiket ő átadott a magyar hatóságoknak. Egy bátor magyar zsidó belgyógyász főorvos, Biedermann János megmutatta neki az ágyam mellett a mankókat, és elmagyarázta, hogy mozdíthatatlan, súlyos beteg vagyok, ott kell maradnom.

A fotó 1940 körül készült Sattler Tamásról. Mankóját a család máig őrzi

Később, amikor a front már Budapest felé közeledett, Lemke kiürítési paranccsal jött vissza. Az irodista fiúnak volt annyi bátorsága, hogy odamutatta neki a szabadulópapíromat, és azt mondta, hogy a Sattler elment, nem tudják, hol van. Én persze ott feküdtem két szobával arrébb. Lemke ordított, mint egy vadállat, de én túléltem a háborút. Milyen kevésen múlik az élet!

#előállítási parancs #front #kiürítési parancs #rendőrök #szükségkórház #toloncház

4 Édes kalács Urbán (született Ungár) László (1923)

1944 áprilisában kellett bevonulnom munkaszolgálatra Kispestről, ahol éltem és nyomdászként dolgoztam. A századunkba valamiért kizárólag 1904-es és 1923-as születésűeket osztottak be, és Várpalotára vezényeltek minket. Dolgoztunk építkezésen, segédkeztünk romeltakarításban, de voltak mondvacsinált feladataink is a gallyszedéstől a salaktalicskázásig, amikkel szekíroztak minket.

Bajtársaknak hívtuk egymást, és igyekeztünk szorosan összetartani. Azt vallottuk, hogy csak az a miénk, ami a fejünkben van. Munka közben meg esténként is szórakoztattuk magunkat. Volt, aki egész operákat fütyült el, de beszélgettünk például irodalomról, illetve rövidebb-hosszabb verseket is szavaltunk. Én ebben a műfajban szinte kifogyhatatlan voltam, kétszáz Ady-verset tudtam fejből. Mivel nagyon vegyes társaság voltunk, sokféle nyelven értettünk. Ki is használtuk ezt a tudásunkat, és tanítgattuk egymást. Bedobtunk egy magyar szót, és mindenki megtanította ezt a szót a többieknek egy általa ismert nyelven.

A szórakozásnak különös formáit is űztük esténként. Kenyérbélből gyúrtunk bábukat, hogy sakkozhassunk. Később, amikor megtetvesedtünk, népszerű játék lett a tetűverseny. Egy szék ülőlapján ki-ki bottal tologatta, noszogatta a saját versenyzőjét. Ha valakinek a tetve megdöglött, gyorsan elővette a ruhájából a következőt, és folytatta a versenyt.