A SZERZŐNEK A JAFFA KIADÓ
GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

Afrodiziákumok

Egységben önmagammal

Félelem nélkül

Hogyan ne sárkányosodjunk el?

Öngyógyító könyv

Tiszta szex

Új egyensúly

Második, javított kiadás

Copyright © Spitzer Gyöngyi, 2010, 2018

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva!

Olvasószerkesztő: Simon Beatrix

Borítóterv: Németh Károly

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-508-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Előszó

Klára találkozása az álommanóval és az állomásfőnökkel

Féltékenység, birtoklás, hűség és hűtlenség

Előszó a Féltékenység, birtoklás, hűség és hűtlenség című előadáshoz

Önállóság-önállótlanság

Előszó az Önállóság-önállótlanság című előadáshoz

Az új (Új dolgok kezdete, befogadása és megélése)

Előszó Az új (Új dolgok kezdete, befogadása és megélése) című előadáshoz

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Előszó

Engem fiúnak vártak, választottam is magamnak tisztességes férfinevet: Soma. Eleinte ösztönösen, később tudatosan és igen intenzíven tettem azért, hogy Igen-t mondjak a saját nemiségemre, és kiteljesedjek nőiségemben.

Könyvemnek – ennek a vegyes kis csokornak – azt a címet adtam, hogy: Nemek Igenje.

Mennyi mindenre mondunk nemet, és persze igent is, együtt mi, emberek, és különállóan férfiak és nők! Valójában a szabad akarat nem más, mint hogy éppen hogy reagálunk arra, ami van. Mire mondunk igent, nemet. (Bármi mellett is döntünk, valamiről mindig lemondunk.)

Én 5 éves koromtól színésznőnek készültem, majd huszonévesen énekesnőként diplomáztam, közel 40 éves koromig „csak” művész akartam lenni. Ekkor kezdtem el elhinni azt, amit profi asztrológusok akkor már tizenéve rendszeresen mondogattak: „gyógyító-tanító szolgálatod van, mellette lehetsz művész is.”

Hosszú leírni az utat, míg végül ezernyi jel után igent mondtam a sorsomra, és beleálltam ebbe a szolgálatba. 2004 januárjától 10 éven át voltam a Nők Lapja Café (Nlcafe.hu) életszemléleti tanácsadója , majd 2 éven át a Nők Lapjában egy személyes találkozásokon alapuló válaszadói rovatom is volt, ahol havi 80-100 levélből választottam ki azt, akinek a szerzőjével találkoztam.

Tíz év alatt e két munkám kapcsán körülbelül 4000 levelet olvastam el és válaszoltam meg, amiknek kb. a 90%-a párkapcsolati problémákra, kérdésekre vonatkozott. 2008 év elején „lelki wellness” néven elindítottam a kurzusaimat is, aztán jöttek a különféle önismereti táborok, workshopok, majd a méhtisztító szertartások, így az elmúlt közel 10 év alatt több mint 2000 embert hallgattam meg személyesen is arról, hogy milyen problémákkal küzd. Az egyik dobogós helyen továbbra is az áll, hogy „van pasim, vagy nincs pasim.” Tehát ha van valakinek kedvese, párja, az a baj, ha nincs, akkor az. Szóval a nemek igenje és nemje központi téma az emberek között.

Ahhoz, hogy ezen ne problémázzanak az emberek, kell egy bizonyos érettség – ezt a saját életemből is tudom. Amióta én magam nem gyártom a problémákat a párkapcsolatomban, a máshoz való viszony és ennek a megélése foglalkoztat. „Szabad lelkű vadkancaként” (saját dalszövegrészlet) igen vadóc módon indultam bele az életbe. Végletesen habzsoltam mindazt, amit nőként megélhettem. Így hát megéltem saját magam felszabadítását is. Az élettapasztalat mellé jöttek a különféle spirituális beállítottságú olvasmányok (amióta az eszemet tudom, mindig vonzódtam a transzcendentálishoz…), majd pedig a pszichológiai tanulmányok is. Ezt a hármat én úgy mixelem össze, mint a fondüben az összeolvasztott sajtokat.

Az egyik legtöbbet egyébként a saját magam megismerni vágyása, tisztítása és gyógyítása adta, amihez rengeteg módszert ismertem meg, erről szól az Öngyógyító könyvem, ami 20 évem sűrű tapasztalását és gyűjtését fogja egybe. Mondanom se kell, hogy azóta újabb nagyszerű öngyógyító, önismeretet segítő, tisztító, erősítő technikát, módszert, eszközt ismertem meg és használok napi rendszerességgel. (Ebből jó néhányat csomagokba is gyűjtöttem, és az Ujegyensuly.hu honlapomon a magADért csomagokban közre is bocsátok.)

A tudatosság útján rengeteg nagyszerű gyógyítóval, segítővel, szakértővel ismerkedtem meg, akik szintén azon dolgoznak, hogy a lehető legjobb igenek és nemek felé segítsék embertársainkat. Ezt a sok remek embert 2016 novemberében az Ujegyensuly.hu oldalamon fogtam össze, ahol én magam is rendszeresen írok.

Ez a könyv négy részből áll, pontosabban 1+3 részből. Mindegyik rész közös abban: hogy a nemek valamire folyamatosan igent mondanak.

Az első részben (ami egy mesenovella-féle…) azonnal és nyomban fel kívánom szabadítani leány- és asszonytársaimat Klára történetével, aki az álommanók segítségével megélheti nőiségét. Mert ő erre mond igent… (A mese egyébként mindkét nem számára tanulságos lehet…)

A könyv további része három előadást fog csokorba. Az elsőben a féltékenységre és a birtoklásra mondunk nemet, illetve igent mindarra, ami segít kilépni ebből. A másodikban az önállóság és önállótlanság, a harmadikban pedig az új dolgok megélése és az újra való megnyílás a témám.

Bár ezek időben is különálló előadások voltak, mégis szoros összefüggésben állnak egymással, ami a fejezetek olvasása során ki is derül majd.

Szándékom szerint a három előadás úgy van felépítve, hogy a végén erőt kapjunk ahhoz, hogy igent mondjunk mindarra, ami a szabad akarat törekvése által közelebb vihet minket önmagunkhoz, női és férfilétünk örömteli megéléséhez a jelenben.

Spitzer Gyöngyi (Soma Mamagésa)

Klára találkozása
az álommanóval és az
állomásfőnökkel

KLÁRA – BÁR MÉG CSAK NEGYVENES ÉVEI ELEJÉN JÁRT – idén épp 25 éve volt a petőckei vasútállomás dolgozója.

Sok mindent átélt a vasút életében, és ahogy mondják: kisujjában volt a szakma.Valójában azonban nem csak a kisujjában, szinte minden porcikájában. A vasútnak élt, vénkisasszony lévén ez volt az élete. Külsejét tekintve mindenben átlagos volt, úgy is mondhatnánk: szürke. Azonban munkabírása, precizitása, pontossága, felelősségteljes hozzáállása a vasút ügyeihez magasan az átlag fölötti. Klára több mint két évtizedre visszamenően tudta a petőckei vasút minden jelentősebb történését, minden valaha ott megfordult dolgozó nevét, és természetesen a munkához való viszonyukról is korrekt – bár maximalizmusából fakadóan időnként kissé végletes – jellemzést tudott adni. Ő volt az állomás szíve és motorja. Még szabadságát sem szívesen vette ki, és olykor előfordult, hogy a szabadnapján is bement, mintegy ellenőrizni, hogy minden rendben van-e.

Szabadidejében két hobbijának hódolt: konyhakertjének és a keresztszemes öltésnek. Valaha próbálkozott kalotaszegi és matyó motívumokkal is, de mintázatukat túl burjánzónak és szertelennek találta. Így közel húsz éve maradt a keresztszemes öltésnél. Átlátható, tiszta, világos, egyszerű formák, ívek, vonalak, ebben engedett ki a lelke. Olyan volt, akárcsak az otthona.

Történt ám egy napon, hogy két elcsatangolt, játékos álommanó épp a petőckei állomáson kötött ki, és megakadt a szemük Klárán. Tudni illik az álommanókról, hogy ők nemcsak arra képesek, hogy álmokat gyártsanak az embereknek, hanem arra is, hogy belelássanak a lelkükbe. Még az eddig megálmodott álmaikat is látják! Azt is, hogy bár mint minden ember, természetesen Klára is minden éjjel álmodik, ám gyermekkora óta egyetlen álmára sem emlékszik vissza. Így hát a két huncut manó úgy döntött, hogy beavatkoznak Klára életébe.

Tudták, hogy nem lesz könnyű dolguk, hiszen aki közel három évtizede nem emlékszik az álmaira, ott már erősen megtapadtak a lélekrácsok. Viszont eszükbe jutott, mit tanultak annak idején – még az Álommanó képzőben – az ilyen esetekről. Kizárólag teliholdkor, és akkor is csak abban az esetben, ha a holdnak legalább egy sugara belép az alvó ember szobájába, lesz egyetlen másodpercük arra, hogy két lélegzetvétel között beslisszanjanak a rácsok alá, és becsempésszék az álmot a blokktalanító-visszaemlékező szérummal együtt.

Ez aztán a kihívás! – gondolták huncut mosollyal összedörzsölve láthatatlan kövér ujjacskáikat. Akkor hát: kalandra fel!

Napokon át tanakodtak, milyen álmot csempésszenek Klára agyába. Végül is Monyó manó döntött.

Közeledett a nagy nap, a telihold. (Akkorra természetesen már felmérték, hogy szerencsésen épp olyan Klára hálószobájának a fekvése, ahova ebben a tavaszi időpontban besüt a hold fénye). Törekvésük, profizmusuk, és koncentrálásuk meghozta gyümölcsét, ugyanis Klára az első éjjel a következőt álmodta:

Először úgy tűnt, mintha egy egyszerű réten járna, gyönyörű, május végi virágzó réten. Fiatal lányként szaladgált az illatos vadvirágok között, amikor is észrevett közöttük egy virágzó vöröshagymát. Mint hobbista konyhakertészt, meglepte, hogy kerül ide a vöröshagyma virága, így közelebb lépett hozzá. És a virág ekkor megszólalt:

– Nézd, Klára! Milyen hosszú, vékony száram van, s a tetején mekkora hatalmas lila gömbként ül a virág!

S ekkor a virág mintegy átbucskázott a fején, s lássatok csodát: átalakult pénisszé. Ekkor az is megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a pénisz egyik alapformája, a nevem: virágzó vöröshagyma. Vékony száron, mint a vöröshagyma virága, hatalmas gubóként terpeszkedik rajtam a makk, innen a nevem. Köszöntelek téged!

Klárában néma sikítás vájt teret, s ijedten futott tovább. Csak futott, futott, s a folyóparton egy kis tisztáshoz ért. Turisták otthagyott kacatjait pillantotta meg, s a műanyag palackok, szalvétadarabok, almacsutkák között (egyébként teljes joggal meg is volt a véleménye az ilyen emberekről) talált egy fekete sakkfigurát. Közelebb hajolt, hogy megnézze, de hirtelen az is átbucskázott a fején, átalakult pénisszé, és megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a pénisz másik alapformája, a nevem: sakkbábu (abból is a paraszt). Látod, a tövem széles, vaskos, aztán vékonyodik, s mint a sakkbábuk közül a parasztnál, kis gömbként trónol rajtam a makk, innen a nevem. Köszöntelek téged!

Klára ismét felsikított – már hang is jött ki a szájából –, s rohant, rohant le a folyóhoz. Zihálva állt meg a partján, amikor is egy halacska ugrott ki a vízből, épp a lába elé. És lássatok csodát, ez is átbucskázott a fején, átalakult pénisszé, és megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a pénisz harmadik alapformája, a nevem: hal. Látod? Vékony a tövem, középen kivastagszik, aztán újra összeszűkül, innen a nevem. Köszöntelek téged!

Klára hirtelen sarkon fordult, és most már szinte sokkos állapotban, remegve rohant tovább, csak rohant, rohant, hátha el tudja hagyni ezt a szörnyű rétet. Túlszaladt még egy erdőn is, s mikor abból kiérve a széléhez ért, a távolban egy kis várost pillantott meg. Igen ám, de a fura az volt az egészben, hogy a városnak nem templomtornya volt, hanem minaretje. Klára a tv-ben már látott ilyet (még sosem járt külföldön), mégis meglepte a látvány. Felkavart lelke már szinte nyugodni tűnt, ám – lássatok csodát! – a minaret átbucskázott a fején, s átalakult egy hatalmas pénisszé, majd megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a pénisz negyedik alapformája, a nevem: minaret. Látod, milyen arányos vagyok! Mint a minaret kupolája, úgy trónol rajtam a makk, innen a nevem. Köszöntelek téged!

Klára ezt már nem bírta idegekkel, nem bírt el több információt, felébredt. Hirtelen a papucsát sem találta – pedig mindig ugyanott volt, jobbra a víz mellett, párhuzamosan egymás mellé téve. Kiment a konyhába, megeresztette a csapot, és eltelt legalább tíz perc, mire észrevette, hogy értelmetlenül folyatja a vizet. (Ezt egyébként nagyon nem szerette, erre mindig figyelt a kollegáinál is.)

Másnap az állomáson a szokásosnál még zártabb blúzban jelent meg, és még jobban ügyelt arra, hogy minden a helyén legyen. Merthogy minden egyes tárgynak konkrét kijelölt helye volt, s amíg ezeket milliméter-pontossággal el nem rendezte, bele sem tudott fogni lelkiismeretes munkájába. A nap folyamán a kartotékok áttekintése órákra képes volt elvonni a figyelmét az éjszaka történtekről. Amikor azonban beúsztak a látott képek, Klárán nyugtalanság vett erőt. Ezt Lajos – az állomás főnöke, aki ötvenes évei fele közeledő, joviális özvegyember volt – szóvá is tette:

– Jaj, Klára, de furcsán viselkedik ma, csak nincs valami baj?

Klára zavartan, kapkodva válaszolt:

– Nem, nem, nincs semmi – s gyorsan belemerült irataiba. Este a keresztszemes öltéseire sem tudott a szokásos precizitással koncentrálni, kétszer kéket fűzött be a piros helyett, ami miatt meg is feddte magát. Kimerülten, és némi szorongással feküdt le, mit hoz a mai éjjel?

Ezalatt az álommanók boldogan dörzsölgették tenyerüket, s már készültek a következő teliholdkor való álomcsempészetükre…

Klára előző heti izgatottsága után némileg megnyugodott, s ha fel is jött benne egy-egy álomkép, hogy elhessegesse, még odaadóbban fúrta bele magát a munkába.

A telihold közeledtével újra izgatottság vett rajta erőt, de nem tulajdonított neki jelentőséget. Gondolta, talán az egyik kolleganője pontatlan bérjegyzéke zaklatta föl ennyire…

A következő teliholdkor az álommanóknak ismét sikerült megtalálni a két lélegzetvételnyi idő közti másodpercet, és megint sikerült becsempészni álmukat a lélekrácsok alá.

S Klára a következőt álmodta:

Egy erdőben járt, gyönyörű, zöldellő, madárcsicsergős erdőben. Teli tüdővel sétált a szépségben, amikor is egy útelágazáshoz ért. Körbenézett, s körülötte egymástól szabályos távolságra négy út nyílt. Egy darabig nézte őket, vajon merre induljon el? S ekkor, mintha megindult volna alatta a föld, az utak hirtelen elkezdtek átalakulni, a fák eltűntek, s tisztán megjelentek körülötte az elemek. Ahogy odanézett az egyik, nemrég még fák övezte erdei útra, hatalmas lángnyelveket látott; egy tűzfolyosót, melynek végében a tűzből egy női nemi szerv rajzolódott ki. Egy lángoló punci, ami meg is szólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a tűz punci. Tudnod kell rólam, hogy hamar lángra lobbanok. Kevés előjátékot, ám annál intenzívebb aktust igényelek. Hangsúlyozom: nem a hosszú, az intenzív szexet szeretem. Hozzám semmiképpen nem szerencsés egy féltékeny, birtokló típusú férfi, ez mindkettőnk életét pokollá teheti. Perzselő pokollá.

Ezzel a tűz elaludt. Ám ahogy Klára odébb nézett, a másik erdei út is átalakult, mégpedig egy erős hullámzású folyóvá. S ahogy a hullámok gerjedtek, egyszer csak kirajzolódott belőlük egy női nemi szerv, ami meg is szólalt.

– Szervusz, Klára! Én vagyok a víz punci. Én egészen más eset vagyok, mint a kolleganőm! Mondhatni: szinte az ellentéte. Én a hosszú előjátékot szeretem, sőt, legalább annyira szeretem az előjátékot, mint magát az aktust. Ezalatt rengeteg nedvességet termelek. Nem bírom, ha nagyon intenzíven és erőteljesen ostromolnak, viszont hosszabb ideig nyitott vagyok a szexre, mint tűz puncijú társam.

S ahogy ezt befejezte, le is csillapodtak a hullámok.

Ám ekkor a harmadik út támadt föl, s átalakult felszántott fekete földdé. Ez addig mozgolódott, alakult, mígnem egy női nemi szerv lett belőle, s megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a föld punci. Rám mondják azt, hogy igazi anyatípus vagyok. Az ágyban nincs velem sok gond, nem igénylek sokat, de váratlan fordulatokra, meglepetésekre se számítson tőlem a férfi. Az előjáték ne legyen se túl hosszú, se túl rövid, viszont bő nyállal. A szex is legyen közepesen hosszú, közepesen intenzív. Viszont nagy hangsúlyt fektetek az utójátékra. Kiegyensúlyozott, megbízható partner vagyok, szeretek menstruálni, megfoganni, és szülni. Feleségnek, anyának én vagyok a legoptimálisabb.

Amint ezt elmondta, a göröngyök és zsíros földdarabok visszahullottak az útra. És ekkor a negyedik úton hatalmas szél támadt. Forgószél, hurrikán, óriás robajjal, majd kezdett elcsitulni, s a szélből, a levegőből kirajzolódott egy női nemi szerv. És megszólalt:

– Szervusz, Klára! Én vagyok a levegő punci. Én csupa titok vagyok és kiszámíthatatlanság. Hol hosszan dolgozhat rajtam a férfi, mielőtt behatol, máskor akkor követ el hibát, ha nem egyből teszi. Bírom az intenzívet is, de igényelem a gyöngéd szexet is. Van, amikor hagyom magam sodortatni, van, amikor én sodrom magammal a férfit. Szokták mondani, hogy „hangulatember”, rám az illik, hogy „hangulatpunci”.

Ezután ez is eltűnt, akárcsak a négy út. Klára egy hófehér, üres térben találta magát, amerre nézett, fehérséget látott. S ahogy nézelődött, megszólalt egy erős férfihang:

– Szervusz, Klára. Vagyok, aki vagyok. Lassan döntened kell, el kell indulnod valamelyik úton. De hogy tudd, létezik a PQ is. Ez a punci IQ-ja, ami a klitorális és vaginális orgazmuskészség fejlettségi mutatója. A mi rendszerünkben 120 PQ a maximum, de ez már szinte az életveszély pereme, módosult tudatállapot. Hiszen egy nő lelkéhez leginkább a PQ-ján keresztül lehet eljutni. Ez az a pont, amikor egy nő az örömön keresztül akár ki is léphet, vissza az örök egységbe. Hiszen az emberiség életében az utolsó kiadós, nagy orgazmus a „nagy bumm” volt. Neked, Klára, vajon hányas a PQ-d? Mondd, hányas? Hányas?? Hányas…?

Ezt a hang egyre erősebben, és intenzívebben mondta, mígnem Klára kitépte magát az álomból. Gyorsan felpattant az ágyból, a vizet feldöntötte, papucs nélkül szaladt ki a konyhába. Még csak hajnalodott, de munkába menetig már képtelen volt visszafeküdni. Az állomáson annyira szétszórt volt, hogy életében először arra gondolt, hogy haza kellene kéredzkednie. Leszámítva azt az egy alkalmat, amikor arcüreggyulladása volt, ilyen még soha nem futott át az agyán, de érezte, hogy szétszórtsága már-már szégyenteljes, még az asztalán levő rend is felborult. Lajos – immár több mint húsz éve az állomás főnöke – kedves gyöngédséggel félre is hívta Klárát, s több mint két évtizedes kapcsolatuk során először vállára tette a kezét, s bizalmas búgással Klárika arca fölé hajolva megkérdezte:

– Mi a gond, drága Klára? Ne mondja, hogy semmi, látom, hogy van valami. Nekem nyugodtan elmondhatja, oly régóta szolgálunk már együtt. Sok mindent megéltünk már együtt a vasút életéből, de valahogy mindig megoldottuk. Mindig számíthattam magára, most számítson maga rám!

Klára egy darabig csak hallgatott, kétségbeesett arccal reptette tekintetét, tördelte kezét, majd elhaló hangon annyit válaszolt:

– Az álmaim, állomásfőnök úr, az álmaim…

– Oh, hát csak ennyi? Rosszat álmodott, drága Klára? Egészen biztos, hogy csak ennyi? Azt hittem, már valami komolyabb… Na, és mi volt az a szörnyű álom, ami így felzaklatta?

– Nem, nem, nem akarok róla beszélni! Nem, nem, kérem, hagyjon!

S mintegy kitépve magát a helyzetből, apró, fürge léptekkel elsietett a WC-be.

Az elkövetkező napokban nemcsak hogy nem tudta már olyan könnyedén elhessegetni magától a képeket, mint egy hónappal ezelőtt, de még azok a korábbi álomképek is fel-felszakadtak: egyre sűrűbben látta maga előtt a két álmot, s azoknak az egyre tisztábban kirajzolódó apró részleteit. Bár a munka még most is be tudta hosszabb-rövidebb szakaszokra szippantani (elképesztő koncentrációjú munkaerőről van szó), de az asztalán levő rend – önmagához képest – már zilálódott.

Az elkövetkező hetekben még gyakrabban jöttek föl benne az álomképek, s mennél jobban távol akarta tartani magát tőlük, annál inkább megszállták. Lajos többször faggatta Klárát, egyre nagyobb gyöngédséggel, és egyre bizalmasabb hangnemben, de Klára csak összeszorította a száját.

És akkor, a harmadik héten bekövetkezett valami olyasvalami, amire egyáltalán nem számított. Már nemcsak az álomképek suhantak át a belső mozi vásznán, de pillanatokra a környezetében levő tárgyakat is látta nemi szervekké átalakulni. Legfőképpen pénisszé. Eleinte csak az üdítőüveges flakonok, aztán a gurulós szék lába, a radiátorok csövei, később a kis villanykapcsoló, a ceruza, a zseblámpa (benne az elemekkel), majd a kilincs is.

Klára egyre zaklatottabb lett; bár kötelességtudata még ezen a nehéz helyzeten is felülemelte, s munkáját még most is el tudta végezni, még ha nem is azzal a precizitással, de ez már-már emberfeletti önfegyelmébe került. Hiszen mindent magában tartott, senkinek nem mert a dologról beszélni. Esténként már a keresztszemes öltéshez sem volt türelme, helyette elkezdett újra imádkozni – valamikor nagyanyjától tanulta, de aztán az évek folyamán a szakszervezet elvárásai miatt leszokott róla – s most újra előbányászta nagyanyja régi Bibliáját, mert úgy érezte: az ördög játszik vele.

Lajos komolyan elkezdett aggódni Kláráért, s a több mint két évtizedes közös munka után először javasolta neki, hogy:

– Klára! Vegye ki a szabadságát, menjen el valahova pihenni!

– Jaj, drága állomásfőnök úr! Csak azt ne! Engem a munka kapcsol ki a legjobban!

Ám közeledett újból a telihold, s Klára feszültsége mármár pattanásig fokozódott. S az álommanók becsempészték tervezett utolsó, vagyis harmadik álmukat is.

Ezen az éjen fiatal, félmeztelen, gyönyörű testű és arcú vámpír férfiak állták körbe Klárát. Elkezdték simogatni, mélyen a szemébe fúrták a tekintetüket, olyan közel hajoltak az arcához, hogy érezni lehetett a leheletüket, megnyílt szájukból előrebukkant rózsaszín nyelvük, amivel ajkukat nedvesítették. Közben egyre több testrészét simogatták Klárának, s mikor az már elájult volna, megjelent egy még férfiasabb kinézetű vámpír. Megfogta Klárát, az ölébe kapta, s a többiek kíséretében magával vitte. Egy várban voltak, sötét, középkori várban, a folyosón fáklyák világítottak, s csak a férfiak erős lépteinek dobogása hallatszott. A vár egyre lentebbi bugyraiba értek, három szinten át mentek egyre mélyebbre. S Klárában egyszerre volt félelem, de valami új érzés is. Olyan, amihez foghatót még soha nem érzett. Ahogy a karjában tartotta, s erősen magához szorította őt a férfi, valami soha nem ismert nyugalom és bizsergés öntötte el. Már szinte elmerült ebben a jóleső érzésben, amikor is egy hatalmas, vörös-fekete ajtóhoz értek. Ez magától kinyílt, s a szintén vörös és fekete bársonyokkal borított, gyertyafénnyel megvilágított, óriási szobában, egy trónuson, ott ült maga az ördög. Meztelenül, erekcióban. Erős izomzatú, markáns férfi volt. Klárát a vámpír férfi letette az előtte levő asztalra. Az ördög fölemelkedett ülőhelyéből, s patáival olyan port kavart, hogy Klára érezte, amint arcába hull. S ezzel együtt, mintha beszippantotta, és egész lényében belepte volna őt maga a bódulat. Először az ördög hatolt be szétfeszített combjai közé (na nem kellett nagy erő, hogy szétfeszítsék), közben a fiatal vámpír férfiak nyalták-falták, csókolták őt. Egyszerre mind a négyen. Nyolc kéz simogatta folyamatosan, s miután az ördög visszaült trónusára őt nézni, az összes vámpír férfi magáévá tette. Órákon át vitték bele a gyönyörbe, s Klára érezte, hogy egész lényében meghágta őt az odaadás szelleme. Maga volt az odaadás. Már éppen újra – ki tudja, hanyadjára – folyt volna benne szét a meleg nedű, amikor is… csörgött az óra.

Klára alig akart kiszállni az ágyból. 25 év óta először késett is néhány percet az állomásról. Mosolyogva köszöntötte kollegáit, majd némileg átrendezte az asztalát. Néhány tárgy le is került róla, s az akták sem párhuzamosan álltak már. Ebédidőben kiment a közeli virágboltba, még vágott virág is került az íróeszközök mellé.

Munkája végeztével – mindig utolsóként végzett – váratlanul elé állt Lajos.

– Drága Klára! Ha nem rohanna, nagyon megtisztelne, ha elfogadna tőlem egy vacsorameghívást!

Klára zavarban sem volt, hamarosan ott ültek a Kispipacs vendéglő jobb hátsó bokszában.

– Most nagyon őszinte leszek magával, Klára. Körülbelül három hónapja kezdődött, hogy így, több mint húsz év után elkezdtem magára egészen másképpen gondolni. Sejti, hogy miről beszélek… Maga egy nagyon rendes asszony, én meg ugye özvegy, korban is illünk egymáshoz… Szóval…

A nászút helyszínét Klára választotta ki. Törökországba vágyott. Nem győzte csodálni ennek az egészen más kultúrának a szépségeit, kincseit, a soha nem látott mecseteket, minareteket.

Esténként továbbra is kézimunkázott, de áttért a kalotaszegi és matyó motívumokra, amikből díszítésképpen (Lajos nagy örömére) az állomásra is bevitt kettőt…

Soha nem lehet tudni, hogy az álommanók mikor és hol bukkannak föl…