Az eredeti mű címe: Jean Sasson: More Tears To Cry

Published by arrangement with Sasson Corporation,c/o Graal Ltd., ul. Pruszkowska 29/252, 02-119 Warszawa, Poland.

Fordította: Farkas Eszter

Szerkesztette: Simonits Mária

Borítóterv: Czétényi János

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by The Sasson Corporation

Hungarian translation © Farkas Eszter, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Borítófotó © Mohamad Itani/Trevillion Images

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-081-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

TARTALOM

Szultána ál-Szaúd hercegnő előszava

1.

Lányom szeretetéért

2.

A vendégség

3.

Apám

4.

Igen, a nők is tudnak irányítani

5.

Dr. Mína: a tudás kincs

6.

Nadia: mennyit ér a szabadság?

7.

Leckék szeretteinktől

8.

Pártfogoltjaink útmutatásával

9.

Ajsa hercegnő

10.

Fatima gondja megoldódik – és jön Núr

11.

Faria és Sáda

12.

Sírok tovább

Szereplők

A függelék

B függelék

C függelék

A szerzőről

A Hercegnő-sorozat

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

JEAN SASSON KÖNYVEI A GABO KIADÓNÁL:

A fátyol mögött (Hercegnő-sorozat 1.)

A hercegnő lányai (Hercegnő-sorozat 2.)

Királyi sivatag (Hercegnő-sorozat 3.)

Szerelem a terror árnyékában

Irak lánya, Majada

Ester gyermeke

Fiamért mindent

Ezt a könyvet Amalnak, az aprócska kislánynak ajánlom,  akinek csak rettegés és borzalom volt az osztályrésze  brutális szaúdi apja miatt,  aki halálra erőszakolta az ötéves gyermeket.
Ami ennél is megdöbbentőbb,  Amal apja a hit emberének vallotta magát.

Isten mentsen meg minden fiatal lányt  az ilyen iszonyú haláltól!

Ennek a könyvnek minden szava valóság.
Vannak benne vidám és szomorú történetek,  de valamennyi igaz.

A könyv szereplőinek védelmében megváltoztattuk a neveket,  így akartuk elkerülni, hogy a napvilágra jutott igazság miatt  felbőszült családtagok vagy mások árthassanak nekik.

– JEAN SASSON ÉS SZULTÁNA ÁL-SZAÚD HERCEGNŐ

Szultána ál-Szaúd hercegnő előszava

Hercegnő vagyok, akiből sohasem lehet királynő. Az én országomban ugyanis egyedül a férfi és a szél teljesen szabad. Jelen körülmények között egy nő sohasem emelkedhet szaúdi monarchiánk legmagasabb posztjára.

Több mint húsz év telt el azóta, hogy A fátyol mögött – Igaz történetek egy szaúd-arábiai királyi család történetéből című könyvemben először lepleztem le országom sötét titkait. Visszatértem, hogy tovább meséljek. Akik már olvasták az élettörténetemet, azok most bepillanthatnak a jelenembe. Akik nem olvasták az első három kötetet, azokat beavatom az életembe és a Szaúd-Arábia földjére született nők sorsába.

Elmesélem, hogyan élnek a szaúd-arábiai nők ma, a Gergely-naptár szerinti 2014. és az iszlám naptár szerinti 1435. esztendőben.

A férfiaknak négy feleségük és korlátlan számú ágyasuk lehet. Anyám volt apám első felesége, de csupán egyetlen fiúnak adott életet, márpedig országomban ez a nők megbecsülésének és pozíciójának elsődleges fokmérője. Apám hamarosan újabb asszonyokat vett feleségül, ami állandó kínt jelentett az anyám számára.

Anyám tizenegy gyermeke – egy fia és tíz lánya – közül én vagyok a legfiatalabb. Királyi hercegnő vagyok ugyan, és kiváltságos gyermeknek neveztek, számomra mégsem ez volt a valóság. Amint a maga teljességében megértettem az életünket, észrevettem, hogy az én társadalmi helyzetem valójában nagyon alacsony. Fényűző palotában laktam, szépség és gazdagság vett körül, a monarchia fényűző díszletei azonban keveset jelentettek nekem. Gyermekkoromban egyetlen vágyam volt, hogy mind a két szülőm egyformán szeressen. Drága anyám teljes szívéből imádott, de az apám szemében nem volt érték a nő – hát még egy hozzám hasonló lánygyerek, aki makacs és vakmerő volt attól a pillanattól kezdve, hogy meg tudta fogalmazni a gondolatait. Tudtam, hogy képes a szeretetre, mivel Alit, a bátyámat elárasztotta az érzelmeivel. Ám én sohasem tudtam elnyerni a szeretetét, pedig mindennél jobban sóvárogtam rá.

Noha négy palotánk valamennyi szolgája Ali kívánságait leste, ő sosem volt elégedett. Megkövetelte, hogy a palotáinkban mindenki őt szolgálja anyánkkal és a testvéreimmel egyetemben. Csakhogy én sohasem teljesítettem a bátyám parancsait. A nővéreim közül én voltam a legfiatalabb, a koromhoz képest apró termetű. Anyám és kilenc lánytestvérem kisbaba korom óta rettentően elkényeztetett; játék babának tekintettek, fodros ruhákba öltöztettek. Vagyis nem Ali volt az egyetlen elkényeztetett gyerek a családunkban. Egyenrangúnak éreztem magam a bátyámmal, és nagy merészen állandóan az engedetlenségemmel bosszantottam. Ám felvirradt a nap, amikor először döbbentem rá, hogy női körünkön túl nem vagyok olyan drága kincs, ahogyan elhitették velem. Hosszú évek múltán ma is elszomorít egy elevenen élő emlék. Annak a napnak az emléke, amikor először jöttem rá, hogy az apám nem szeret úgy, mint a fiát. Az a gyászos nap bebizonyította, hogy a bátyám rendelkezik felettem, legalábbis addig, amíg meg nem növök, és túl nem járok az eszén.

Azért tört ki a botrány, mert nem akartam Alinak adni az almámat. Ahelyett hogy meghajoltam volna az akarata előtt, villámgyorsan magamba tömtem, és Ali dührohamot kapott. Amikor szóhoz tudott jutni a méregtől, odahívta egyiptomi sofőrünket, Omart, aki apám személyes szolgálatában állt. Omar hatalmas kezével hirtelen a levegőbe emelt, és odaszállított zord tekintetű apám elé, aki őszinte elkeseredéssel meredt rám. Én, a hitvány nő, meg mertem tagadni bátyám, az uralkodásra termett fiúgyerek kívánságát. Drágán, talán az életemmel fizetek még azért az almáért. Miután apám arcul ütött, azt mondta Omarnak, hogy Ali lesz a gazdám: övé minden játékom, ő mondhatja meg, mit tehetek és mit nem, a napi étkezéseket is beleértve. Micsoda káröröm ragyogott a bátyám szemében! Hetekig kínozott, mire egyéb dolgok elterelték rólam a figyelmét.

Ali és én attól a naptól fogva esküdt ellenségek vagyunk. Bár kiskoromban gyakran lefőzött, ahogy idősebb lettem, rájöttem, hogy Ali nem olyan ravasz, mint a kis húga, és könnyen rá lehet szedni. Hamar túljártam az eszén, és ez máig így van – sokszor képtelen vagyok ellenállni a kísértésnek, hogy csip-csup ügyekben, egyszerű dolgokban bolonddá tegyem. Ez persze rengeteg kényelmetlenséget okoz neki, mert nincs humorérzéke; férfiként ugyanolyan arrogáns és fennhéjázó, mint amilyen gyermekkorában volt.

Életem legszomorúbb pillanata édesanyám halálával ért. Túl fiatalon halt meg, és anya nélkül hagyta összetört, legfiatalabb gyermekét. A nővéreim vették át a nevelésemet, anyám halálos ágyán mindegyikükkel megígértette, hogy vigyázni fog a kis Szultánájára. Azt mondta, aggódik jövőbeli biztonságomért, mivel Szaúd-Arábia nem kifejezetten elnéző a dacos nőkkel szemben.

Jogosan aggódott. Azokban az időkben minden végtelenül nehéz volt a nők számára. Az olajnak köszönhető gazdagság ugyan meghozta a modern világ vívmányait sivatagi királyságunkba, de a nők szabadságának kérdésében még mindig a kilencedik században tartottunk. Számtalan társadalmi és jogi megszorítás volt érvényben a nőkkel szemben. Sokan még mindig otthonuk elszigetelt magányában, purdahban éltek. Minden nőnek férfi gondviselője volt egy családtagja személyében, aki a nő életének valamennyi helyzetében megszabta, mit tehet, miként viselkedhet. Csak kevés lány járt iskolába, kizárólag a gazdag családok lányai tanulhattak, és oktatásuk csak meghatározott témákat ölelhetett fel. A pubertás kezdetétől minden lánynak fátylat kellett viselnie. Sok fiatal lány férjhez is ment a pubertás kezdetekor vagy nem sokkal utána. Ezek a fiatal lányok ahhoz mentek feleségül, akit a családjuk kijelölt számukra. A lányok többsége egyik első vagy másod-unokafivérével kötött házasságot; ez a kulturális hagyomány több genetikai rendellenességet okozott az ilyen nászból született gyermekeknek. Nő nem vezethetett autót. A diplomás lányokat családjuk nem engedte munkába állni még akkor sem, ha akadt megfelelő állás számukra. A normális élet beláthatatlan távolságra volt tőlük. A férfiak hatalma a megfélemlítésen alapult, de ők is féltek, mert ki tudja, mire vezet, ha egy nő elárulja, hogy önálló véleménye van. Még a legártatlanabb viselkedés is súlyos büntetést vont maga után. Ha egy lány szót váltott egy nem a rokonságához tartozó férfival, halálbüntetést szabhattak ki rá. Személyesen is átéltem ezt a borzalmat, amikor egy jó barátnőmet, aki odáig merészkedett, hogy szóba állt egy külföldi férfival, kivégezték az apja parancsára. Belefojtották a család úszómedencéjébe, ami közkedvelt módszer volt azokban az időkben, amikor az apák megölhették csökönyös lányaikat. Sőt mindenki gratulált az iszonyatos tetthez. Egy másik barátnőm fiatalos lázadását azzal torolták meg, hogy férjhez adták egy kis faluban élő öregemberhez.

Miközben gyerekből kamasz lánnyá cseperedtem, azért kezdtek megmutatkozni a változásra utaló jelek. A családomból nekem engedték meg először, hogy a házasságkötés előtt találkozzam a férjemmel. A találkozás elképesztő győzelemnek számított annak ellenére, hogy a két család nőtagjai éberen figyeltek bennünket. Talán a változás szele volt, mert ugyanebben az időszakban történt, hogy több lányt vettek fel az iskolába, és ezt a döntést királyi családunk férfi tagjai szorgalmazták. Nem meglepő, hogy a királyságban élő férfiak elszánt keresztes hadjáratot indítottak a nők taníttatása ellen, a kampányt a papok és a vallásos radikálisok vezették. A nők életével kapcsolatos vélemények összecsapásának heve még a szaúdi sivatag forróságát is túlszárnyalta.

Büszke vagyok rá, hogy szikra lehettem ebben a tűzben.

Az oktatás lendületet ad a női ambícióknak. Észrevettem, azzal, hogy egyre több a tanult szaúdi nő, a szaúdi férfiak is felvilágosultabbak lesznek – így befolyásolják a művelt szaúdi nők királyságunkban a magán- és közéletet. Az oktatás mindannyiunk javát szolgálja, mert amint a nőknek véleményük lesz, és eljuthat férjeik fülébe, körömszakadtáig harcolnak a lányaikért. A változás ugyan keservesen vontatottan, de következetesen, jó irányban halad.

A harc évei közben három gyermek – egy fiú és két lány – anyja lettem. A lányaim születése óta még elszántabban harcoltam a valamennyi szaúdi állampolgár gyermekeire vonatkozó humanitárius elvek érvényesítéséért. Hiszem, hogy ha a lányaink boldogtalanok, akkor a fiaink életét is megtépázza a boldogtalanság szele. A nőknek adott új társadalmi és kulturális jogok a szaúd-arábiai férfiakra is ugyanolyan jótékony hatással vannak.

Huszonkét évvel ezelőtt veszélyes lépésre szántam rá magam. Elhatároztam, hogy amerikai író barátnőmmel, Jean Sassonnal együttműködve feltárom a világ előtt a saját életemet és országom asszonyainak sorsát. Két újabb kötet következett. Első alkalommal fordult elő, hogy a királyi család egyik nőtagja beszélni merészelt, és szétkürtölte a világnak a tényt, hogy a hercegnőktől is megtagadják a személyi szabadságot. A könyvek kiadatása merész lépés volt, megváltoztatta az életemet és sok más nő életét is. A történetem több országban vezette a sikerlistákat, azt mondták, a megkülönböztetés ellen vívott heves küzdelmem majdnem minden nemzetiségű és vallású nőnek sokat jelentett. Úgy tudom, életem történetén felbuzdulva sok ezer fiatal nő vette fel a harcot. Ezért boldog vagyok, noha megszenvedtem a vakmerőségemért, megdöbbentettem a nővéreimet, felingereltem a férjemet, feldühítettem az apámat és a fivéremet. De nem bánom, mert olyan nő vagyok, akit nem lehet fenyegetéssel hallgatásra kényszeríteni. Büszke vagyok rá, hogy az életemről írt három könyv feltárja hőn szeretett népem és országom jó és rossz oldalait.

Az őszinte párbeszéd híve vagyok, és tudom, hogy az oktatáshoz, a tudáshoz és a méltóságban leélt élethez való jog nélkül egyetlen ország sem juthat előre. Ám miközben ezeket a sorokat írom, be kell vallanom a fájdalmas igazságot: országomban ugyan történt néhány változás, de továbbra is sok kihívásnak nézünk elébe.

Tehát milyen, nőket érintő reformokat vezetett be Szaúd-Arábia akaratos kislánykorom ideje óta, amikor vakmerően harcba szálltam a férfiaknak kedvező vak részrehajlás és a nőket sújtó igazságtalanság ellen? A válasz összetett. A szaúdi nők jelentős haladást értek el, főként az oktatás területén. Családom királyi nagykövetsége Washingtonban bejelentette, hogy a szaúd-arábiai oktatási rendszerben bámulatos átalakulás zajlik, és minden tanulni vágyó szaúdi számára elérhetővé válik a tanulás. Ebből világosan látszik, hogy családom férfi tagjai minden szaúdi elsődleges célkitűzésévé tették a tanulást. Nincs, ami jobban megváltoztatta volna országom arculatát, a benne élő férfiakat és nőket, mint az oktatás szabadsága. Mint az uralkodócsalád többségének, nekem is az oktatás a kedvenc jótékonysági területem, és sok pénzt költök fiataljaink és más muszlim országokban élő fiatal lányok taníttatására. Egyedül a tájékozatlan szaúdi családok lánygyermekei nem részesülnek az oktatásban. Remélem, az eljövendő években ez is megváltozik.

Más tényezők, így az utazás és az oktatáshoz kapcsolódó internet teljesen más országgá formálja Szaúd-Arábiát a gyermekkori emlékeimben élő sivatagi királysághoz képest. Sok szaúdi polgár anyagi függetlenségben él. A pénz jóvoltából rengeteg szaúdi járja a világot. Az utazás rányitotta szemüket az olyan világokra, ahol a nőknek jogukban áll szabadon élni. Az internet-hozzáférés felgyorsította az átalakulás ütemét. A szaúdi fiatalok többségének komputere, iPadje és más elektronikai berendezése van, könnyen hozzáférnek a más országokból érkező hírekhez, és ez kitágítja a látókörüket. A fiatal szaúdiak az oktatás, az utazás és az internet-hozzáférés révén ráébrednek, hogy azok a férfiak, akik azt akarják, hogy a nők rabszolgasorban maradjanak, veszélynek teszik ki hazájukat és személyi szabadságukat.

A pozitív tények ellenére szomorúan be kell vallanom, hogy a szaúdi nők életének megváltoztatásáért folytatott sokéves küzdelem eredményei bizonytalanok és kiszámíthatatlanok. A nőket illetően nincsenek egyértelmű szabályok. A viselkedésükre vonatkozó döntések máig a családot irányító férfiak kezében vannak. Ha a nők családjának férfi tagjai műveltek és jóindulatúak, akkor a nők is boldogok lehetnek. Ha viszont családjuk férfi tagjai maradiak és kegyetlenek, akkor a nők szenvedni fognak a férfiak tudatlansága miatt.

Gyermekkoromban Szaúd-Arábia legtöbb asszonyának és lányának törvényszerűen kegyetlen sors jutott osztályrészül. Most, mire felnőttem, az asszonyok egy részének előnyt jelent a változás – de a szaúdi nők életminősége még mindig a férfiaktól függ, akiknek jogukban áll, hogy megtagadják tőlük a szabadságot.

Barátaim, ilyen a szaúdi nők élete a huszonegyedik században:

• Olyan országban élek, ahol egy nő osztályelsőként végez, és köztiszteletben álló orvos lesz.

• Olyan országban élek, ahol a szülők válása után egy anya nem kapja meg csecsemőkorú kislánya törvényes felügyeletét. A gyermeken az apja, egy szaúdi muszlim pap brutálisan, folyamatosan erőszakot követ el, amibe a gyermek belehal.

• Olyan országban élek, ahol egy nő sikeresen vezeti saját vállalkozását, és tönkreteszi férfi versenytársait.

• Olyan országban élek, ahol egy vallási vezető visszautasítja annak a házasságnak a felbontását, amelyben a harmincöt éves férj naponta brutálisan megerőszakolja tízéves feleségét. Azt állítja, helytelen megfosztani a fiatal lányokat a házasság lehetőségétől.

• Olyan országban élek, ahol a lányok többsége tanul, és nagyon komolyan veszi a tanulást.

• Olyan országban élek, ahol a nőknek csak tizenöt százaléka dolgozik, mert az apák és a férjek többsége még mindig úgy tartja, hogy a nőnek otthon a helye, bár magasan képzett, és dolgozni szeretne.

• Olyan országban élek, ahol a nők még mindig nem vezethetnek autót.

• Olyan országban élek, ahol a papok korbácsolásra ítélnek egy nőt, amiért autóval vitte a kisfiát iskolába.

• Olyan országban élek, ahol egy nőnek még mindig engedélyt kell kérnie férfi pártfogójától, ha dolgozni vagy utazni akar, és ahol a nő lázadása még mindig az életébe kerülhet.

• Olyan országban élek, ahol a nők többsége szembeszáll a felette uralkodó férfiakkal, a család férfi tagjai mégsem ítélik halálra őket.

• Olyan országban élek, ahol a nők többsége engedelmesen feleségül megy ahhoz a férfihoz, akit az anyja és az apja kiválaszt számára. Azt mondják ugyan, hogy a nőnek joga van nemet mondani, mégis kevesen élnek vele, mert úgy érzik, engedetlenségük szégyent hozna a szüleikre.

• Olyan országban élek, ahol sok nő nyomorultul tengődik otthona elszigetelt magányában, és még az olyan egyszerű, személyes kérdésekben sem dönthet, hogy ha boldogtalan, vagy brutálisan bánnak vele, fogja a gyermekeit, és elhagyja a férjét.

• Olyan országban élek, ahol a férfiak érzelmileg bántalmazhatják, megverhetik, sőt meggyilkolhatják családjuk nőtagjait, és ezért sem a közösségük, sem a bíróság nem ítéli el őket.

• Olyan országban élek, ahol a férfiak és a nők többsége nem helyesli az ilyen viselkedést.

• Olyan országban élek, amelynek királya abban a korban nőtt fel, amikor nem törődtek a nők érzéseivel és jogaival, de ez az uralkodó, Abdullah király, elsőbbséget ad a nők ügyének.

Sürgető szükség van átfogó reformokra, mert Szaúd-Arábiában minden megtörténhet, ha a nők életéről van szó. Ezért garanciát adó változásokat akarunk: legyen törvényellenes, ha egy férfi durván bánik egy nővel. Olyan változásokat akarunk, melyek következtében minden felnőtt nőnek joga lesz egyéni döntéseket hozni.

Szerencsére már nem állok egyedül az országom megváltoztatásáért vívott harcban. Sok szaúdi nő sürgeti az effajta pozitív átalakulást. A családom tagjai ismernek ilyen asszonyokat. Bízom benne, hogy a világ hallani szeretné rendkívüli történeteiket. Ezért újra kimerészkedem biztonsági zónámból, hogy elmondjam az igazat a világnak Szaúd-Arábiáról. Mindenről be akarok számolni, ami az országomban történik.

Ebben a kötetben elmesélem, mi változott az én életemben. Sok mondanivalóm van a családom tagjairól, a gyermekeimről, az unokáimról, a nővéreimről, az unokahúgaimról és az unokaöcséimről. Újabb meglepő történeteket árulok el a bátyámról, Aliról, akinek kellemetlen természete mit sem változott. Apám az élők sorában van, de igencsak megöregedett. Sajnos még mindig azt hiszi, hogy a férfiaknak kell uralkodniuk, és a nőknek az a dolguk, hogy engedelmesen meghunyászkodjanak előttük.

Noha nincs fontosabb a bátor nők élettörténeténél, azt hiszem, az olvasó arra is kíváncsi, miként élnek azok az egyszerű szaúdi asszonyok, akik nem részesülnek a gazdagság adta lehetőségekből. Ezeket a nőket sok, királyi sorstársaik számára ismeretlen megpróbáltatás éri, amiért rendkívül nagyra tartom őket.

Tíz nő életét választottam ki a sok, elmondásra érdemes történet közül. Ezek a nők valóban léteznek – bátor emberek, ők tapossák ki azt az ösvényt, amelyik egy új világba vezeti Szaúd-Arábia népét.

Míg éveim túl gyorsan peregnek, országomban csak nagyon vontatottan fordul jobb irányba a nők élete. De köszönöm Istennek, hogy megláthattam a napot, amikor sok szaúdi nő valóra válthatja álmait. Azt is köszönöm Istennek, hogy kiváltságos helyzetemből adódóan ezekről a kivételes asszonyokról mesélhetek.

A szaúdi nők – akár királyi vérből származnak, akár nem – egy kétezer éves hagyomány ellen harcolnak. Egyetlen reménységünk az összefogásban van. Ha minden nő összefog Isten áldó tekintete alatt, egy nap királynője lehet Szaúd-Arábiának.

Szívemből kívánok minden jót azoknak a kedves embereknek, akik érdeklődnek a sorsom és a többi szaúd-arábiai nő sorsa iránt.

Szultána ál-Szaúd hercegnő

1.

FEJEZET

Lányom szeretetéért

– Még megölik egymást! – kiáltotta lélekszakadva egyik indonéz szobalányunk a tálalóból.

Földbe gyökerezett lábbal figyeltem a nagy családi nappaliból kihallatszó éles női hangokat. Kétségbeestem, mikor az indulatos szóváltásban felismertem két lányom, Maha és Amani hangját. Lépteimet sietősre fogva a keresésükre indultam. Vajon min vesztek össze már megint a lányaim?

Idősebb lányom, Maha már hét éve Európát tekinti otthonának, és csak évente egyszer látogat haza Szaúd-Arábiába. Karím és én gyakran felkeressük Mahát, de Amani már több mint egy éve nem találkozott a nővérével. A hosszú távollét ellenére Maha érkezésének első percétől heves szópárbajba bonyolódtak a lányaim, újra elővették régi érveiket, hogy a szaúd-arábiai nők hétköznapi életének csaknem valamennyi körülményén összekülönbözzenek, mint tizenéves koruk óta állandóan.

Egy pillanat sem kellett hozzá, hogy rájöjjek, a civakodás ezúttal a szaúdi nőknek megtiltott autóvezetés miatt tört ki, ami sok heves vitát vált ki a hazámban és külföldön egyaránt. Maha megvetéstől izzó hangon így szólt a húgához:

– Amani, te is tiltakozhatnál és vezethetnél! Mert ha nem teszed, húgocskám, csak olyan messzire mehetsz, ameddig a lábad bírja, egy lépéssel se tovább!

Amani gyűlölködő pillantást vetett a nővérére, de nem felelt.

A válaszban reménykedő Maha arra emlékeztette testvérét, hogy nem minden szaúdi lány gazdag.

– Önző vagy, húgom. Tudod, hogy csak nagyon kevés szaúdi nőnek van főállású sofőrje. Mit csinálnak azok a nők, akik nem ilyen szerencsések? Hogyan jutnak el a céljukhoz? Ha nincs bérelt sofőrjük, vagy nincs elég bátorságuk ahhoz, hogy buszra vagy taxiba szálljanak, kénytelenek a két lábukon odamenni, ahová kell!

Ismerem a lányaimat, tudtam, a dühödt vádaskodás elfajulhat, és igazam volt.

De nem sokáig tűnődhettem, mert Amani akcióba lendült. Haragtól sötétlő arccal úgy vetette magát a nővérére, mint egy sivatagi gazella. Ha nem állok készenlétben, akkor felnőtt lányaim alighanem megütik egymást, majd a földön dulakodnak és verekszenek tovább, mint gyermekkorukban.

Megragadtam Maha karját, és teljes erőből megrántottam. Erre természetesen rám esett, ahogy Amani is megbotlott, és ráesett Karímra, a férjemre, aki a hangzavar okát keresve benyitott a nappaliba.

Drága férjem régóta elnéző apa. Fárasztja lányaink folytonos háborúskodása. Maha előző látogatása után kijelentette, nem tűri tovább, hogy Maha és Amani úgy viselkedik, mint két gyerek. Elvégre mindkét lányunk felnőtt nő. Amani feleség és anya, Maha pedig egyedülálló nőként egy európai nagyvárosban él. Apja egyik vállalkozását vezeti, normális társadalmi életet él, barátai vannak. Maha újra és újra bebizonyítja, hogy a legtöbb komoly problémát könnyedén megoldja, de a húgával szemben elmegy a józan esze.

Karím hitetlenkedő pillantást vetett rám, mielőtt felemelte a hangját, hogy túlharsogja Amani tiltakozását és Maha dühödt panaszait.

– Hagyjátok abba! Most! – parancsolta.

Ebben a percben nővérem, Szara lépett be nesztelenül a szobába. Korán érkezett a Maha látogatása alkalmából rendezett családi ünnepségre. Arca szokás szerint csodálatosan nyugodt volt, csak a szeme tágult hatalmasra, amikor megpillantotta a különös jelenetet. Szara elmosolyodott.

– Drága unokahúgaim, két törött csont és egy kicsorbult fog után még mindig ennyire csábít benneteket a verekedés?

Szara lányaim leghevesebb csatáját idézte fel, ami után a kilencéves Amani ostoba módon vékony drótakadályt feszített ki azon a hátsó folyosón, amelyik az újszülött macskáknak kijelölt szobához vezetett. Amani rendkívül értékesnek tartotta a cicáit, az volt a rögeszméje, még valaki ellopja és eladja őket az állatvásáron.

A sors akaratából Maha lett az ártatlan áldozat. Amikor mit sem sejtve átszaladt a folyosón, megbotlott a drótban, és akkorát esett, hogy mindkét csuklója eltörött. Amani a zaj hallatán azonnal odarohant, hogy leleplezze a macskatolvajt, de csak szenvedő nővérét találta. Dühösen azzal vádolta a testvérét, hogy el akarta lopni a kismacskákat.

Családunk mekkai zarándoklata alatt a tizenéves Amani hite átalakult. A vallásos esemény hatására az egykori, szunnyadó hitű gyermek határozott fiatal nővé érett, aki idegesítő buzgalommal ragaszkodik iszlám hitünk minden tanításához. Sorsfordító vallásos élménye óta Amaninak az a szerencsétlen szokása támadt, hogy gyanakodva fürkészi mások viselkedését, és gyakran erkölcstelen vagy bűnös tettekkel vádolja meg a környezetét.

Amikor Amani megpróbált Maha teste alá kandikálni, hogy megbizonyosodjon, egyetlen kismacskát sem lapított agyon, a felbőszült Maha könyökével a húga arcába vágott, és kitörte az egyik fogát.

Az eset akkoriban egyáltalán nem volt mulatságos – Karím és én kénytelenek voltunk elmagyarázni családi orvosunknak lányaink sérülésének kínos körülményeit –, de Szara mostani megjegyzése és higgadtsága tökéletesen eloszlatta a haragunkat. Egymásra néztünk, és hangosan nevettünk Karímmal, mert eszünkbe jutottak azok az idők, amikor a lányaink viselkedése a ketrecükből kiszabadult vadakéhoz hasonlított.

A durcás Amani helytelenítette a nevetésünket. Kiszabadította magát az apja kezéből, azután szertartásos csókot váltott Szara nénikéjével, és Szara beteg unokájáról kérdezősködött, akit súlyos szamárköhögés kínozott. Maha diadalittasan, mint egy győztes katona, gyengéden megérintette kedvenc nénikéje vállát, majd visszavonult, és öntött magának egy pohár frissen facsart citromlevet. Ő és Amani ezután a szoba átellenes végébe vonultak, és úgy viselkedtek, mintha teljesen idegenek lennének egymásnak.

Szeretem a lányaimat, ahogyan csak anya a gyermekét szeretheti, de még felnőttként is állandóan próbára teszik a türelmemet. Évekkel ezelőtt még abban reménykedtem, hogy a felnőttkor számukra is elhozza a bölcsességet, de tévedtem. Lányaimat vizsgálva láttam az arcukra kiülő önhittséget. Türtőztetni kellett magamat, hogy ne töröljem képen őket.

Még a Szarával és Karímmal folytatott csevegés közben is az életünk járt a fejemben. Azon tűnődtem, miként fordulhat elő, hogy ugyanazon két ember két lánya egyetlen dologban sem képes egyetérteni. Tizenéves koruktól kezdve mindenen összekapnak a lányaink.

Maha erős, megalkuvást nem ismerő gyerek volt, már fiatalon felfigyelt a szaúdi nőket sújtó kulturális és társadalmi erőszakra.  Az évek során egyre indulatosabban haragudott társadalmunk nemi megkülönböztetésen alapuló, igazságtalan hagyományaira; gyűlölt minden korlátozást, gyakran emlegette, hogy egytől egyig meg fogja szegni őket. Amani magáénak érezte országunk legmaradibb vallási elképzeléseit, azokkal együtt, amelyek a nők ellen irányultak. Időnként úgy éreztem, hogy Amani még a nők megkorbácsolását sem tartja elég szigorú büntetésnek.

A sebesülésekkel és drámai eseményekkel eltelt évek után csak akkor köszöntött be otthonunkba a nyugalom, amikor Maha meggyőzött minket, hogy nem lehet boldog, ha Szaúd-Arábiában kénytelen élni. Karím és én nagyon aggódtunk, tartottunk tőle, hogy szándékosan megszegi az összes, nőkre vonatkozó szigorú társadalmi és törzsi törvényünket, ha erőnek erejével a királyságban marasztaljuk. A mi Mahánk rendíthetetlen és rettenthetetlen a tekintéllyel szemben. Még valami kulturálisan súlyosan elítélendő dolgot tesz, általános közfelháborodást kelt, és nagybátyánk, a király arra kényszerül, hogy példát statuáljon a lányunkkal.

Hosszas, mindenre kiterjedő beszélgetések után Karím és én elintéztük, hogy Maha Európában járjon egyetemre. Lányunk erőszakos személyisége szerencsére sokat szelídült a távozása után. Annyira elégedett volt Európában, hogy később abba is beleegyeztünk, ne sivatagi királyságunkban, hanem ott legyen az otthona. Maha azóta csak néhanapján látogat el Szaúd-Arábiába, noha mi gyakran felkeressük őt.

A nővérével ellentétben Amani élvezi a szaúd-arábiai asszonyok életét, azt hajtogatja, hogy egyetlen országban sem olyan jó a nők élete, mint nálunk. Úgy érzi, féltő gonddal óvják a világ gonoszságaitól, meg se fordul a fejében, hogy férfi gondviselőjének hozzájárulása nélkül – aki továbbra is az apja – hozzon személyes döntéseket. Amani házasságának nyélbeütése előtt Karím ragaszkodott ahhoz a jogához, hogy ő, az apja maradjon lánya gondviselője. Férjem még a gondolattól is irtózott, hogy egy férfinak teljhatalma legyen a gyermeke fölött. A törvényes szerződés értelmében Karím halála után Amani legidősebb fia válik a gondviselőjévé attól függetlenül, hogy hány éves lesz, amikor megörökli nagyapja jogait. Vagyis előfordulhat, hogy egy gyermeket neveznek ki Amani gondviselőjévé. Számomra ez nevetséges, ami ellen a nőknek minden erejükkel harcolniuk kellene, de a lányom azt állítja, nem veszi zokon, ha neki, a felnőtt nőnek, gondviselőként a kisfia parancsol!

A királyság határain kívül kevesen tudják felfogni, hogy a szaúdi nők a világ legmerevebb társadalmába születnek, ahol egy férfi lesz a gondviselőjük. Pedig ez a helyzet 2014-ben (az iszlám naptár 1435. évében). Ennek a kijelölt férfi gondviselőnek teljes hatalma van felettük életük első percétől egészen a haláluk pillanatáig. Noha a szaúdi törvények nem rögzítik a gondviselő kötelezettségeit, a szaúdi bíróságok még felnőtt nők esetében is törvénynek tartják a gondviselő iránti engedelmességet. Egy nőnek engedélyt kell kapnia arra, hogy iskolába járjon, megházasodjon, elváljon, bankszámlát nyisson, munkát keressen, sőt orvosi ellátást kapjon, vagy elvégezhessenek rajta egy műtétet. Én magam négy olyan esetről tudok, amikor szaúdi nők azért haltak meg, mert a gondviselőjük úton volt, és nem tudott engedélyt adni a sürgős műtét elvégzésére.

Egyetlen szaúd-arábiai nő sem bújhat ki gondviselőjének fojtogató köpenye alól, amely örök rabságban tartja, és kiszolgáltatja minden óhajának. A férfi gondviselő a királya, előírja élete minden mozzanatát. Ez a gondviselő, ha akarja, úgy dönthet, hogy a nő bemocskolta a család becsületét, ezért halállal kell lakolnia. Az országban senki, még a rendőrség vagy a kormány biztonsági erői sem léphetnek közbe ebben az esetben. Meglehet, manapság ritkán fordul elő, hogy egy gondviselő halálra ítéli a feleségét vagy a lányát, de ha mégis megteszi, arra a nőre a biztos halál vár. Ilyen egy szaúdi nő élete a gondviselő felügyelete alatt. Több hasonló esetről is beszámoltak a közelmúltban a nemzetközi híradások, de még több marad feltáratlanul. A következő fejezetekben szörnyű gyilkosságokat leplezek le.

Még én sem töltöttem el egyetlen napot sem gondviselő nélkül, pedig tudok vigyázni magamra. Karímmal kötött házasságomig az apám volt a gondviselőm. Nagyon rideg gondviselőnek éreztem az apámat, holott még ma is élek, mert eszébe sem jutott, hogy megölessen, amikor szégyent vagy csalódást okoztam neki. Házasságunk ideje alatt Karím gyakorolja a gondviselő feladatát fölöttem. Ha a férjem előttem távozik erről a földről, akkor a fiam, Abdullah lesz a gondviselőm.

Az én helyzetem kétségkívül biztonságosabb, mint a legtöbb szaúdi asszonyé, mert őszintén szeretjük egymást a férjemmel; a férjem számtalanszor kijelentette, nem akar tovább élni, ha meghalok, amiből arra következtettem, hogy sohasem öletne meg. Karím irántam való szeretete roppant erőt és biztonságérzetet ad nekem. Ezért a gondviselés intézménye csak elviekben okoz gondot, mióta a szülői házat elhagytam.

Sőt házasságunk hajnalán a férjem szeretettel beszélt a gondviseletről. Úgy emlékszem, mintha néhány hete történt volna. Jóképű férjem ezekkel a szavakkal esküdött legszentebb könyvünkre, a Koránra: „Szultána, egymás gondviselői vagyunk. Én gondot viselek rád. Te gondot viselsz rám. Egymáshoz folyamodunk segítségért minden bajunkban.”

Csak egyszer szegte meg az esküjét, amikor balgán arra próbált rávenni, egyezzek bele, hogy második felesége legyen. Férjem terve balul sült el. Aki ismer, netán olvasta a történetemet, tudja, hogy én lettem a győztes abban a házastársi viadalban. Azt hiszem, azért történhetett így, mert ha elég erősen beleélem magam valamibe, meghalni is kész vagyok érte, míg a férjem nagy körültekintéssel óvja az életét, akárcsak az enyémet.

De most nagyobb gondom is volt, mint a gondviselet kérdése, mert hallottam, hogy Maha halkan tovább beszél, és Amani szaúdi tanulmányait pocskondiázza.

Boldog voltam, hogy Amani elvégezte az egyetemet. Középiskolai évei alatt ugyan kevés érdeklődést mutatott az egyetem iránt, azt hajtogatta, hogy egy jó muzulmán asszonynak semmi más nem kell, csak férj meg gyerekek. Megrendültem, amikor a gyermekem elutasította a továbbtanulást. De Karím bölcsen kezelte a dolgot. Kijelentette, hogy a házassághoz még hiányzik egy fontos állomás, nevezetesen az egyetem. A férjhezmenetel csak akkor jöhet szóba, mondta Amaninak, ha diplomát szerez.

A vallási vezetőkkel való beszélgetést követően Amani elégedetten nyugtázta, hogy a tanulás nem mond ellent iszlám hitünknek. Ebbe belenyugodva beiratkozott a Rijádi Női Egyetem (ma Núra Bint Abder-Rahmán Hercegnő Egyetem, nagyapánk, az első király, Abdel-Azíz ál-Szaúd kedvenc nővére után) társadalomtudományi karának arab nyelv és irodalom szakára. Amani nagy meglepetésünkre és örömünkre könnyen visszailleszkedett a tanulásba, bevallása szerint élvezte az arab irodalmi és nyelvi tanszék óráit. Minden tantárgyból jó jegyeket szerzett, és négy év után diplomát kapott.

Arról álmodoztam, hogy Amani tanár lesz, és irodalmat fog tanítani más lányoknak, hiszen szenvedélyesen szerette a tárgyát, de hamarosan szomorú sóhajokat hallattam, ugyanis Amani kijelentette, soha nem áll munkába. Ha vállalná a dolgozó nők életét, túl sok alkalma nyílna, hogy olyan férfiakkal találkozzon, akik nem a családjához tartoznak. Soha nem beszélne és dolgozna senkivel a férjén, az apján, a bátyján és más, a szűkebb rokonságát jelentő férfiakon kívül. Amani azt állította, azért vállalkozott a továbbtanulásra, hogy jobban képviselhesse a vallását, a hitét és az iszlám értékeket, és ami a legfontosabb, hogy jobb anyja legyen a gyermekeinek.

Karím figyelmeztetett, hogy ne ellenkezzek vele: „Szultána, ne feledd, hogy bár az egyetemi hallgatók 58 százaléka nő, csak 14 százalékuk számára akad munka. Még jó, hogy Amani nem foglalja el a helyet egy jobban rászoruló szaúdi lány elől.”

Grimaszt vágtam a szavai hallatán, de nem tagadhattam, hogy Karím minden szava maga a szomorú igazság. Amaninak sosem lesz szüksége munkára azért, hogy a létszükségleteit fedezze, és országunk tele van magasan képzett lányokkal, akik kétségbeesetten keresik a megélhetést jelentő munkát. Boldog vagyok, amiért ilyen sok szaúdi lánynak engedélyezik a tanulást, ami nem volt mindig így az országomban.

De amint legyőznek egy akadályt, máris újabbal találják szembe magukat a nők Szaúd-Arábiában. Noha a legtöbb férfi elfogadja a nők iskoláztatását, az apák többsége megretten attól, hogy munkába álljon a lánya; így akarja elérni, hogy a lány ne találkozhasson más férfiakkal a családtagjain kívül. A férjek szintén nem adnak engedélyt a feleségüknek, hogy dolgozzanak, bár az eljegyzés idején sokan az ellenkezőjét ígérik. Ráadásul az üzleti vállalkozások ugyancsak tartanak a női alkalmazottaktól, attól félnek, hogy a férfiak és a nők érintkezése problémát jelent vallási körökben. A hit felbőszült emberei gyakran hangoztatják, hogy a nő és az ördög együtt jár, amikor a nők idegen férfiakkal érintkeznek. Sajnálom azt a szegény szaúdi nőt, aki választott hivatását akarja gyakorolni, mert rengeteg akadályt gördítenek az útjába.

A diploma megszerzése utáni hónapokban Amani arra kért minket, sürgősen rendezzük el a házasságát egy alkalmas királyi unokatestvérével. Senkit nem nevezett meg, csak arra kért, hogy jó nevű királyi családból származzon, jellemes és hívő ember legyen. Kerek perec elutasította annak a lehetőségét, hogy megnézze leendő vőlegénye fényképét, amit a nővére jóindulatúan felajánlott neki. Amani feldühödött, amikor a bátyja, Abdullah kötekedni kezdett vele, miszerint az unokatestvére látni akarja jövendő felesége arcát, és ő, Abdullah talán kielégítheti a fiatalember kíváncsiságát Amani egyik fényképével. Izgatottan, könnyek között kérte apja közbenjárását, amit az meg is ígért, megtiltotta a fiunknak, hogy tovább piszkálja a húgát ebben a kérdésben.

Abdullah vidám ember, és könyörtelenül ugratja a nővéreit, de csak Mahának van annyi humorérzéke, hogy néhanapján mulat a tréfáin. Boldog anya lennék, ha két lányom osztaná a fiam kellemes, nyílt természetét. Karím is tudja, hogy a fiunk felhőtlen egyéniség, és gyakran mondja nekem: – Szultána, Isten szeretetre méltó fiúval ajándékozott meg, de Amanival és Mahával próbára tette az állhatatosságunkat.

Azokban az időkben, amikor némely dolgokkal gondot okoztam neki, örömét lelte benne, hogy rám hárította a felelősséget. Azt hajtogatta: – Lányaim az anyjuk bajkeverő hajlamát örökölték. – Az biztos, hogy lányaink a lehető legfárasztóbb személyiséggel érkeztek erre a világra.

Amani természete tökéletes ellentéte anyjának és nővérének; mindent becsben tart, ami a férfiak nőuralmával kapcsolatos. Emellett példamutatóan követi a szigorú vallási előírásokat. Tizenéves korától kezdve teljes belenyugvással hordta a fekete fátylat, és erkölcstelennek tartotta, ha egy nő nyilvánosan felfedi az arcát. Máig fekete kesztyűvel takarja finom kezét, vastag fekete harisnyával a lábát a királyságban uralkodó tikkasztó hőség ellenére – még akkor is, ha Dzsiddába, a fojtogatóan párás kikötővárosba utazunk.

Mindig mondtam, hogy az ilyen öltözék rendkívül veszélyes Szaúd-Arábia forróságában, és aggodalmam beigazolódott, amikor a szüléshez közel álló Amani felkeresett minket dzsiddai otthonunkban. Mivel még nem ismerte néhány újonnan alkalmazott férfi szolgánkat, felkeléstől lefekvésig magán hagyta a súlyos fátylat. Szegény lányom attól félt, hogy egyikük megpillanthatja fedetlen arcát, pedig ezek a férfiak megbízhatók, és körünkben hozzászoktak a nők közelségéhez.

Egyik reggel nagy bosszankodásomra teljesen lefátyolozva ereszkedett le a lépcsőn, amivel még Szara nővéremet is meglepte, pedig a testvérem általában mosolyog két lányom merőben ellentétes viselkedésén. Már majdnem kimondtam, amit gondoltam, miszerint nevetséges, hogy Amani az otthonunkban is teljesen elfátyolozza magát. Ráadásul szeretem látni, akivel beszélek, és különös örömöm telik a gyermekeim arcában. De abban a pillanatban elkaptam Szara figyelmeztető pillantását, mire az ajkamba haraptam, és inkább azt kérdeztem:

– Kérsz egy kis hideg gyümölcslevet, drágám?

Amani elsuhant mellettem.

– Nem, mami. Inkább sétálok egyet a kertben. – Egyik indonéz szobalányunk kinyitotta a súlyos fa- és üvegajtót, hogy Amani beléphessen abba a különleges magánkertbe, amelyet Karím tervezett nagy gondossággal családunk nőtagjai számára. A kert szokatlanul nagy, tele rengeteg óriási növénnyel és sokféle páfránnyal; az volt a cél, hogy egy esőerdőre emlékeztessen. Várandós lányom iránti aggodalmamban utána szóltam:

– Aztán nehogy eltévedj abban az üvegházban, édes Amani!  – A lányom nem válaszolt.

Szara és én hamarosan fülig belemerültünk egy komkom-mérkőzésbe; Dzsiddában gyakran játsszuk ezt a mulatságos játékot, mivel olyan kagylók kellenek hozzá, amilyeneket a gyerekek gyűjtenek a Vörös-tenger partján. Szara nyolc unokájából kettő velünk játszott. Remek szórakozás, ahogy a gyerekek a padlón lökdösik a kagylókat, egészen megfeledkeztem az időről. Amikor Abdullah lejött hozzánk, és Amani felől kérdezősködött, hirtelen rádöbbentem, hogy majdnem egy órája kint van a kertben.

Talpra ugrottam, és a gyermekemet szólongatva kirohantam. Ijedtemben felsikítottam, amikor megláttam, elterülve a földön, abajája fekete szövete fennakadt egy alacsony páfrányon, lágyan lengette a tengeri szellő.

– Amani! – kiáltottam.

Abdullah gyorsan odaszaladt hozzám, nyomában néhány sofőrünkkel, akik a sikoltásom hallatán betódultak az alkalmazottak elől többnyire elzárt kertbe.

Egy pillanatig azt hittem, hogy drága gyermekem halott, megfojtotta az a rengeteg súlyos, fekete anyag, a fekete harisnya meg a kesztyű. Amani öltözéke alighanem többet nyomott, mint ő maga, aki mindig pihekönnyű volt. Még terhesen sem volt nehezebb negyven kilónál.

Abdullah és az egyik sofőr felemelte, és légkondicionált házunk belsejébe vitte Amanit. Igyekeztek ugyan óvatosan bánni vele, hiszen szemmel láthatóan terhes volt, de a fátyla fellebbent az arcáról, és hosszú fekete szoknyája a derekáig felcsúszott. Akkor nem törődtem ezzel, noha Amani fekete harisnyája csak térdig ért, és mindenki láthatta fehér combját.

Lányomat a fogadószobában lefektették a legnagyobb díványra az öt közül, én meg nekiláttam, hogy lehámozzam róla a vastag fekete lepleket. A fátylát felhúzva elakadt a lélegzetem, mert az arca lilásvörös volt, mintha összeverték volna, és csak a szeme fehérje látszott – vérfagyasztó látvány volt.

Ekkorra a szolgák megkeresték Karímot az irodájában, és a férjem már csatlakozott hozzám, s úgy rendelkezett, tegyenek hideg vizes borogatást az arcára. Abdullah Karím parancsára szélsebesen családorvosunkhoz, a közelünkben lakó, tapasztalt palesztin doktorhoz hajtott. Megmondtuk neki, hozza magával, hogy ellássa a lányunkat.

Ekkorra már majdnem megőrültem. Amani úgy feküdt, mint egy halott. Karím elmagyarázta, hogy a lányunk egyenletesen lélegzik, tehát szükségtelenül tépem a hajamat, amit egyébként észre se vettem. (Pedig amikor abbahagytam, több tucat hosszú fekete hajszál lógott ökölbe szorított kezemből.)

Körülnéztem, és észrevettem, hogy hatalmas fogadószobánkat zsúfolásig megtöltötték a szobalányok, a sofőrök és a kertészek, de mielőtt elzavarhattam volna őket, megérkezett az orvosunk. Életemben nem örültem ennyire nagy, pirospozsgás arca, tömzsi, vaskos termete láttán, pedig gyakran felidegesített azzal a szokásával, hogy a háta mögött összekulcsolt kézzel, gondolataiba merülve köröz a szobában, és összefüggéstelenül motyog.

Mindig minden eshetőségről tudni akartam, ha megbetegedtek a gyermekeim. Amikor az orvos sietve a lányom fölé hajolt, és mindenkit hátrább parancsolt, hogy levegőhöz jusson, nagyon komornak látszott. Karím karjába kapaszkodva a gyermekemre meredtem, és ekkor Amani kinyitotta a szemét. Váratlanul megpillantotta a palesztin doktor kerek arcát, kutató tekintetét, levegő után kapkodott és elájult.

Amani végül teljesen visszanyerte az egészségét. A doktor megállapította, hogy a hőség okozta a bajt, és halkan, de határozottan azt mondta Amaninak, Dzsidda forró és párás levegőjében nem lenne szabad ilyen vastag fekete ruhát viselnie. Lányom arckifejezésén láttam, eszében sincs megfogadni az orvosi tanácsot, ezért úgy gondoltam, jobban tenném, ha nem jönnék Dzsiddába a legforróbb nyári hónapokban. A családunk majd Rijádban marad, ahol száraz a levegő, és az elfátyolozott asszonyok számára elviselhetőbb az élet, esetleg a hűvösebb hegyi nyaralónkba, Táifba utazunk.

Amani fájdalmas lelki gyötrelmei ezzel korántsem értek véget. Mélységesen felháborodott, amikor megtudta, hogy dzsiddai otthonunk több alkalmazottja is látta fedetlen arcát, sőt három sofőrünk még a csupasz lábát is megpillantotta. Gyermekem végtelenül izgatott lett, ezért az apjának és nekem meg kellett fogadnunk, hogy amikor Rijádból Dzsiddába indulunk, Rijádba küldjük minden dzsiddai alkalmazottunkat. Ha újra visszaköltözünk Rijádba, akkor ugyanezek az alkalmazottak Rijádból ismét Dzsiddába utaznak. Így keringenek az alkalmazottaink a két város között csak azért, mert Amanit túlságosan feszélyezné, ha olyanok társaságában lenne, akik meglátták az arcát vagy a lábát.

Az Amani lelki békéjét védő óvintézkedéseket nevetségesnek tartottam, de bármit megtettem volna a gyermekeim, különösen várandós lányom nyugalma érdekében. Azóta Amani egy fiú anyja lett.

Lányaim több mint egy éve nem látták egymást, mégis azonnal fellángolt köztük a vita. Maha csak három napja érkezett vissza a királyságba, de azóta egyfolytában állt a bál.

Karím ezekkel a szavakkal vonult vissza, hogy felfrissítse magát az esti társaságra:

– Kérlek, lányom, menj a szobádba, készülj az estére. Itt az idő, a vendégek nemsokára megérkeznek.

Elmosolyodtam, boldog voltam, hogy Karím az előttünk álló kellemes estére figyelmezteti Mahát. Elvégre rengeteg vendéget vártunk, és mindenki vele akart találkozni. Azóta tervezzük ezt a vendégséget, mióta tudtuk, hogy ismét sor kerül ritka látogatásainak egyikére. Majdnem az egész család átszervezte zsúfolt programját, csak hogy itt lehessen az ünnepségen.

Szara és én órákat töltöttünk az est tervezésével. Úgy döntöttünk, hogy Maha kedvenc arab ételeit szolgáljuk fel, például kabsát, tahinit és paradicsomos csirkét. Karím javaslatára külön ételt szolgálnak fel a férfiak kertjében, hogy vegetáriánus lányunk ne lássa az egészben megsütött, báránnyal, csirkével, tojással és rizzsel töltött tevét. Attól tartunk, állatszerető Amani lányunk még megsemmisíti az ételt, ha észreveszi. Régen, még kislány korában, meglátott egy főtt teveborjút, temetési szertartást rendezett neki, és a vendégek érkezése előtt eltemette a kertünkben. Így aztán nagy titkolózás övezte ezt a fogást, hogy a vendégeink örömüket lelhessék a különlegességben.

Sokféle francia finomságot tálalunk. Szara francia séfje meglehetősen elfoglalt volt az elmúlt napokban, kitűnő pástétomait, lazacait és pot-au-feu-it készítette. Privát repülőgépet küldtünk Franciaországba a különleges francia sajtokért és bagettekért.

Figyeltem, engedelmeskedik-e Maha az apjának. Bólintott ugyan, de meg sem mozdult.

Abban a pillanatban, amint Karím kitette a lábát, Amani tovább veszekedett a nővérével. Szarát is megpróbálta belevonni a beszélgetésbe, ezért azt kérdezte:

– Szara nénikém, mit gondolsz arról, hogy a nők autót vezessenek?

De mielőtt Szara válaszolhatott volna, tovább gombolyította a beszéd fonalát:

– Egyetértesz azzal, hogy ha a szaúdi nők vezetnének, balesetet okoznának, mert a fátyluk miatt rosszul látnának? És ha megtörtént a baleset, akkor törvénybe ütköző beszédbe keverednének a másik autó vezetőjével? És mi van akkor, ha a másik férfi, ráadásul idegen?

Szara kényelmetlen helyzetbe került, ezért közbeléptem.

– Édes lányom, kérlek, tégy egy szívességet anyádnak, és halaszd el ezeket a vitás kérdéseket más, kedvezőbb alkalomra.

Amani még válaszolni sem tudott, amikor Maha mérgesen morgott valamit, és sietve elhagyta a szobát. Reméltem, megfogadja az apja tanácsát, rendbe hozza a haját, és megigazítja a sminkjét.

Még el sem illant a szobából a feszültség, amikor Maha újra megjelent. Láttam, hogy magával hozta a nemzetközi jogosítványát, és hevesen meglobogtatta Amani előtt, mondván:

– A húgocskám azok közé a bolondok közé tartozik, akiknek diplomájuk van, mégis tudatlanok.

Semmi sem állíthatta meg Amanit.

– Magától értetődik, hogy a női autóvezetés vitathatatlanul bűnök forrása – jelentette ki.

Amani gyakran idézte különböző szaúdi egyházi személyek fatváit, és a szavaiban ráismertem Abdel-Azíz bin Baz sejkre, egy szaúdi papra, aki Szaúd-Arábia főmuftija volt 1993-tól nyolcvannyolc éves korában bekövetkezett haláláig, 1999-ig.

Úgy gondolom, Baz nem volt túlságosan intelligens. Szellemi képességének hiányosságait számtalan vitatható kijelentése igazolja, többek között az, hogy a Föld lapos. Azt mondta: „A Föld mozdulatlan, állandó, Isten terítette ki, hogy az emberiség ágya és bölcsője legyen, és hegyeket helyezett rá, hogy ne remegjen.” Sok újságíró gúnyolódott ezen a kijelentésén. Apám egyszer azt mondta Karímnak, hogy idősebb (fél)testvérét, Feiszal királyt annyira feldühítette Baz tudatlansága, amivel minden szaúdira szégyent hoz, hogy elrendelte, semmisítsék meg a tanításait tartalmazó valamennyi könyvet és iratot. Baz később kinyilvánította, hogy a Nap forog a Föld körül, bár ezt az állítását később visszavonta, miután unokatestvérem, Szultán bin Szalman ellátogatott a Discovery űrhajó fedélzetére. Azt mondják, amikor visszatért, megesküdött a muftinak, hogy az űrből látta a Földet, és a Föld nem mozdulatlan, hanem forog.

Baz több rendelkezése arra vonatkozott, hogy minden nőnek purdahban, azaz elszigeteltségben kell élnie, amiért én sohasem kedveltem ezt az embert. Mások nem értenek egyet velem, mert sokan szerették. Ő volt Amani kedvenc egyházi embereinek egyike, pedig még gyermek volt, amikor meghalt.

Amani kívülről tudta és büszkén idézte Baz fatváját a női autóvezetés tilalmáról:

– A romlottság miatt szemérmetlenséggel vádolják meg az ártatlan, tiszta nőket. Allah azért szabta ki a legszigorúbb büntetést ezekre a tettekre, hogy megvédje a társadalmat a romlottság egyre szaporodó eseteitől. Az autót vezető nők kérdése csak egy a sok közül, amelyik ide vezet.

Maha erre körültáncolta a szobát, és hangosan azt énekelte:

– Én szabad vagyok, Amani, de te önként láncot hordasz! – Jogosítványát trófeaként lengetve akkorákat ugrott a levegőbe, mint egy balerina.

A lányom időnként kissé színpadias.

Maha folytatta a kántálást.

– Szabad vagyok! A húgom láncot hord!

– Minden tetted haram, Maha – jelentette ki fontoskodva, határtalan magabiztossággal Amani.

– Figyelj, Amani! Sötétségben élsz. Lehet, hogy okos vagy, de tudatlanságba menekülsz, gyengeséget és tudatlanságot árasztasz magad körül, azt akarod, hogy állandóan férfiak döntsenek helyetted, pedig magad is képes lennél rá. – Maha kifulladt. – Szabadon élek, Amani. Önálló véleményem van. Autót vezetek. Arra gondolok, amire akarok. Olyan nő vagyok, aki megszabadult attól az őrülettől, amit olyan szeretettel dédelgetsz!

Maha következő kijelentésétől forogni kezdett körülöttem a világ, és még Szarának is elállt a lélegzete.

– Ma túljártam ezeknek az ostoba vénembereknek az eszén. Férfiruhát vettem, beültem Abdullah új Mercedesébe, így vezettem a városban.

– Maha! – kiáltottam. – Maha, kérlek, mondd, hogy nem igaz! Szégyent hozol a szüleidre, ha meglátják, hogy férfinak öltözöl, és autót vezetsz!

– Ugyan, anyám! – kuncogott Maha. – Nem voltam veszélyben. Nem sminkeltem, Abdullah pedig egy nagyon élethű bajuszt festett az arcomra. A boltokban Abdullah beszélt helyettem, senki nem hallott női hangot.

Felsikoltottam.

– A fiam tudott róla?

Maha szája csalódottan legörbült.

– Anyám, a fiad egyetért velem. Véleménye szerint minden, nők ellen irányuló ósdi szabálynak el kellene tűnnie, így ni – és csettintett a kezével. – Remélem, eljön a jobb jövő, amikor egy Abdullahhoz hasonló fiatal herceget választanak királynak. Ha a fivérem lesz az, ő véget vet ennek a képtelenségnek. Akkor, de csak akkor majd visszajövök, hogy ebben az országban éljek.

Rengeteg mondanivalóm lett volna Mahának, hiszen véletlenül tudtam, hogy Abdullah nem akar Szaúd-Arábia királya lenni, mert az én fiamban szikrányi uralomvágy sincsen, de akkor meghallottam a hosszú folyosón közeledő családtagjaim hangját. Megérkeztek a vendégeink. Ütött a várva várt családi találkozó órája.

– Még beszélünk, Maha – mondtam szigorúan, miközben vendégeim köszöntésére siettem. Menet közben Szarához fordultam. – Kedves nővérem, kérlek, csitítsd le a lányaimat, és hozd őket magaddal a partira!

Szara beleegyezően bólintott.

– Ne aggódj, Szultána! – mondta. – Hamarosan utolérünk.

Magabiztos arccal vonultam ki a szobából a hosszú folyosóra. A vállam csak ekkor görnyedt meg a kétségbeesés és a kimerültség súlya alatt; újabb, fölöttébb kellemetlen jelenet tanúja voltam két gyönyörű lányom között.

Az elmúlt években sokszor álmodoztam arról, hogy a családom nagy egyetértésben összeborul. Reméltem, hogy ez a mai estén fog megtörténni. Főként apámnak akartam imponálni ápolt otthonommal és engedelmes gyermekeimmel. Az utóbbi időben igyekeztem barátságos lenni ahhoz az emberhez, aki életet adott, pedig hosszú éveken át csak fájdalmat okozott nekem, legfiatalabb lányának. Az Amani és Maha közötti szörnyű jelenet előtt még boldog voltam, hogy apám végre elfogadta a meghívásomat, és eljön hozzám. De most, hogy Amani és Maha ilyen engesztelhetetlen hangulatba került, tudtam, ha a jelenlétében konfliktusra kerül sor, sohasem látom viszont az apámat. Időskorára következetesen kerülte a konfrontációt, és tudtam, nem viselne el egy ilyen kellemetlen jelenetet a két ifjú hölgy között. Sőt kifejezetten rossz fényt vetne rám és a férjemre, ha megtörténne ilyesmi. Még az is megfordult a fejemben, hogy lemondom a vendégséget, és magamra zárom az áthatolhatatlan acélajtót, amelyet Karím szereltetett fel nemrégiben.

Az óvintézkedésre akkor került sor, miután Karím az egyik unokatestvérével, a szaúdi felderítés egyik magas rangú hivatalnokával találkozott. Karím unokatestvére nyugtalanító tényeket közölt egy fiatal, egykor törvénytisztelő szaúdi állampolgár kihallgatásáról, akit megfertőzött a radikalizmus. A fiatalember Szíriában járt, az ott dúló polgárháborúban harcolt. A kihallgatás során nyugtalanító híreket fecsegett ki, azt állította, hogy az al-Kaida kémei beszivárogtak a jemeni határunknál fekvő kis falvakba. Terveik szerint ezekből a kis falvakból indítanának támadásokat a szaúdi kormány tagjai ellen. Egyik kedvenc forgatókönyvük a szaúdi királyi család, többek között Karím, én és a gyermekeink meggyilkolására irányuló összeesküvés.

Jöjjön, aminek jönnie kell, gondoltam, és továbbhaladtam a hosszú folyosón sorsom felé. Megpróbáltam a következő órákra összpontosítani a figyelmemet. Allahhoz imádkoztam, hozzon az előttem álló este vidámságot és örömet.

2.

FEJEZET

A vendégség

A gyémánt olyan, mint a szirének éneke – minden nőt megszédít. Én már nem hallom a hívását. Mióta felfedeztem, milyen végtelen öröm, ha másokon segítek, nem érdekelnek a drága ékszerek. Amikor páratlan szépségű ékszereket mutatnak, nem a nyakamat borító, fülemből csüngő, csuklómra kapcsolt, szikrázó drágaköveket látom; azon tűnődöm, mi mindent lehetne megvalósítani azoknak a drágaköveknek az ellenértékével. Egy rátermett gyermek jó iskolába mehetne, egy beteges anya átélhetné a nyugalom biztonságát, mert tudná, hogy a drága orvosi kezelés után egészségesen térhet vissza a gyermekeihez.

Azt hittem, hamarosan újra alkalmam lesz ilyesmire, ugyanis a folyosót betöltő élénk hangok hallatán azt gondoltam, a rokonaim máris az izgalmas családi találkozó örömeit élvezik. Ám tévedtem. Egy drága ékszer okozta a felbolydulást.

Nagy fogadótermünkbe érve három nővérem hangja vált ki a morajból. Földbe gyökerezett a lábam, amikor megláttam, hogy nővéreim, Taháni és Haifa, Dunia csaknem derékig érő új, hurkolt gyémánt nyakláncát csodálják, és lázasan kiáltoznak.

Szara már napokkal ezelőtt mesélt nekem az ékszerről, de döbbenten láttam, hogy a hosszú láncot háromszor is Dunia nyaka köré lehetne tekerni. Egy ilyen rendkívüli darab elkészítéséhez sok száz gyémántra volt szükség. Sokkal nagyobb volt, mint képzeltem. Csak álltam, és bámultan azt a nyakláncot. Minden egyes köve egy kisebb vagyont ért. Minden gyémántján kitaníttathatnának egy gyereket. Minden gyémántja egy teljes évig eltarthatna egy családot. Dunia gyémántjainak vakító ragyogása nem kápráztatta el a szememet.

Szara szerint nővérünk sok millió dollárt fizetett azért a nyakláncért. Dunia olyan nő volt, aki csak az élet léha dolgai iránt érdeklődött, rengeteg időt töltött azzal, hogy felkutassa és megszerezze a legkivételesebb ékszereket.

Addig fel sem fogtuk Dunia rögeszméjének a súlyosságát, amíg Szara rá nem talált egy különleges, Szerelmem, az ékszer című albumra, és nem ajándékozta meg vele. A legendás hírű amerikai színésznő, Elizabeth Taylor ékszergyűjteményét mutatta be. Szara már gyermekkorától kezdve a könyvek, akár kevés szöveget tartalmazó képeskönyvek olvasására próbálta ösztönözni a családját. Azt hitte, hogy az Elizabeth Taylor által „vezetett túra” sok boldog órát szerez majd Duniának. De a könyvnek furcsa betegség, majd válság lett az eredménye.

Dunia idegrohamot kapott, nem volt egyetlen világos gondolata, azt kiabálta, meg kell szereznie a Krupp-gyémántot, azt a 33,19 karátos követ, amelyet Taylornak a férje, Richard Burton ajándékozott. Dunia órákig zokogott egy másik, 69,42 karátos gyémánt után, amelyet ugyancsak Burton vett a feleségének.

Kihívták Dunia orvosát, aki nyugtatókat írt fel, és egy teljes hónapra ágyba és lefüggönyözött szobába parancsolta a nővéremet, hogy ne gondoljon a palotáján kívüli világra és a megszerzendő ékszerekre. Behívatta Dunia lányait, és megtiltotta nekik, hogy ékszerekről beszéljenek.

Nem szűnő csodálkozásunkra az orvos az „Elizabeth Taylor ékszerei vírus” első ismert eseteként diagnosztizálta Dunia betegségét! Míg Dunia lábadozott, az egyik lánya bölcsen eltüntette az ékszeres könyvet; valójában elégette, hogy az anyja ne essen kísértésbe, és ne törjön ki rajta megint az őrület határát súroló irigységroham.