Lelki utunk

Ha a lelki életünkre vonatkoztatjuk, az út, utazás metaforája egyaránt lehet hasznos és félrevezető is. Hasznos, mert kifejezi, hogy a spiritualitás lényege egy folyamat – a változás folyamata, de félre is vezethet, mert figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy már most is azok vagyunk, akivé válni szeretnénk, és már most is ott vagyunk, ahová megérkezni szeretnénk – Istenben. Ezt felismerve az utazás valós természetét is megérthetjük: nem a teljesítmény, hanem az ébredés útja ez, nem a spirituális eredményeké, hanem a lelki tudatosságé.

Ugyanakkor két nagyon jó indokot is találhatunk arra, hogy lelki életünket egyfajta utazásként írjuk le. Először is ezt támasztják alá a tapasztalataink. Mindnyájan tisztában vagyunk azzal, hogy a lelki úton elinduló én az út végeztével már nem ugyanaz az én. Az identitásunkban és az öntudatunkban – vagyis az önmagunk értelmezése és az életutunk belső megélése terén – végbemenő változások olyan mélyrehatóak, hogy leginkább transzformációként, átalakulásként értelmezhetjük őket. Ugyanez a szeretetre való képességünkről, valamint az akaratunk és a vágyaink működéséről is elmondható.

Másodszor, a lelki utazás egy bizonyos ösvény követését jelenti, tehát a lényege nem valamiféle hitrendszer elfogadása, hanem az életünkre jellemző gyakorlat. Ezen az ösvényen végighaladva járulunk hozzá saját átalakulásunkhoz. Így vezet az utunk Istenbe, és ezen az úton járva fedezzük fel, hogy voltaképpen már most is Istenben vagyunk, sőt mindvégig benne voltunk. Így arra épül az identitásunk, az öntudatunk és az egész életünk, hogy az énünk Istenben és Isten énje bennünk van. A keresztény spiritualitás azt jelenti, hogy magunkra öltjük Krisztus értelmét és lelkületét, miközben felismerjük, hogy ő a lényünk legmélyebb igazsága. Megelevenítjük magunkban Krisztust, és teljes valónkkal mélyen emberivé válunk. Isten értelmén és lelkületén keresztül tapasztaljuk meg a világot, így reagálunk rá, miközben igazodunk nagy átalakító tervéhez, amelynek során mindent újjá tesz Krisztusban. Így válunk részesévé Isten életének.

Ez a trilógia egy alapvető keresztény fogalom, az önmagunkról való lemondás gyakorlati megvalósítását mutatja be. Hogyan fakad ez a lemondás a Tökéletes Szeretetre adott válaszból? Milyen változásokat okoz az identitásunkban, az akaratunkban és a legmélyebb vágyainkban? Mindegyik kötet e három szál valamelyikével foglalkozik, azt is bemutatva, miként fonódnak össze. Együtt alkotnak egy kézikönyvet, és szolgálnak útmutatóul számunkra lelki utunk során, miközben lassan, de valóságosan magunkévá tesszük Isten értelmét és lelkületét. A Lelki utunk trilógia részei:

•Az önismeret ajándéka: Szent hívás valódi énünk felfedezésére

•Surrender to Love: Discovering the Heart of Christian Spirituality [Lefegyverző szeretet: A keresztény spiritualitás középpontja] – a magyar kiadás megjelenés alatt

•Desiring God’s Will: Aligning Our Hearts with the Heart of God [Vágyni Isten akaratát: Összhangban Isten lelkületével] – a magyar kiadás megjelenés alatt

HARMAT
Budapest, 2024

Originally published in English under the title:
The Gift of Being Yourself (Expanded Edition)
by David G. Benner

Copyright © 2015 by David G. Benner

Published by InterVarsity Press,

P. O. Box 1400, Downers Grove, IL 60515, USA

www.ivpress.com. All rights reserved.

Hungarian edition © 2024 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Első kiadás: 2014

Második, javított és bővített kiadás: 2024

Fordította: J. Füstös Erika

ISBN 978 963 288 901 6

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Könyvemet Gary Moonnak,
valamint Jeff és DeAnne Terrellnek
ajánlom.

Csupán
egyetlen igazi feladat áll előttem,
amelytől egész életem, békém
és boldogságom függ:
föl kell fedeznem önmagamat,
miközben fölfedezem Istent.
Ha megtalálom őt, akkor

megtalálom saját magamat,

és ha megtalálom a magam igazi

énjét, akkor megtalálom őt.

Thomas Merton

Tartalom

M. Basil Pennington ajánlása

Előszó: Identitás és hitelesség

1. Az életformáló önismeret és istenismeret

2. Isten megismerése

3. Első lépések az önismeret felé

4. Valódi énünk fölfedezése

5. Hamis énünk leleplezése

6. Valódi identitásunk megélése

Epilógus: lelki utunk és az identitásunk

Függelék: Elmélkedéshez és beszélgetésekhez

Jegyzetek

Ajánlás

Életem egyik legnagyobb ajándéka, hogy a kezembe kerülhetett dr. David Benner Surrender to Love [Lefegyverző szeretet] címmel megjelent könyve. A szerző ezúttal ismét egy vékony, ám annál hatásosabb kötettel ajándékoz meg bennünket. Ennek az írásának az ereje ugyanabban rejlik, mint a korábbiaké: mélyen átélt személyes tapasztalatait osztja meg olvasóival a szerző nem kevés bátorságról tanúságot téve. Hitelesen fogalmaz Istenről, hiszen, mint állítja, személyesen ismeri őt, valamint mert „Isten az egyetlen kontextus, amelyben létünk értelmet nyer”. Benner a tőle megszokott rendkívül gyakorlatias és empatikus módon, lépésenként vezet be bennünket a bölcsességbe.

Nyugdíjas éveimre azt a feladatot tűztem ki magam elé (amikor ez az életszakasz még igencsak távolinak tűnt!), hogy feldolgozom napjaink nagy teológusai – Bernard Lonergan, Pierre Teilhard de Chardin, John Dunne – munkásságát, és megpróbálom az avatatlan olvasók számára érthetőbb módon összefoglalni gondolataikat, hogy szélesebb rétegek életére gyakorolhassanak hatást. David Benner – talán észrevétlenül – ugyanezt tette: érthető, ám korántsem leegyszerűsített megfogalmazásban tárja elénk Teilhard de Chardin izgalmas gondolatait: ebben a könyvében főként a teológus Benne élünk című művében leírtakat. Isten teremtő szeretettel alkotott meg minket, és minden pillanatban velünk van: az ő mindent átható jelenléte a lelki élet kulcsa. A kötetet olvasva az elme önkéntelenül és lelkesen foglal állást az emberi élet szentsége mellett annak minden gyakorlati vonatkozásával, tehát az abortusz, az úgynevezett kegyes halál, a halálbüntetés, a fegyverkezés és a háború, az ökológia és a nemzedékeken átívelő fenntartható fejlődés, valamint a javak megfelelő, a jelen nemzedék fennmaradását szolgáló elosztásának kérdésével együtt.

Egyesek értelmezése szerint Benner műve egyben a múlt század legnagyobb hatású spirituális programjához, az emberi lét legsötétebb betegségeit gyógyító tizenkét lépéses programhoz is egyfajta értékes kísérőszöveget ad. Ha az ember már idősebb, és élettapasztalatának, valamint nyugdíjas éveinek köszönhetően rendelkezik egyfajta éleslátással, a könyv olvasása során kellemetlenül érezheti magát, amikor felismeri: „az önismeret hiányából fakadóan mostanáig hazugságban élt”.

A szerző tömör mondatai egytől egyig fájdalmas pontossággal találnak célba. Meghökkentő kijelentések egész sora fészkeli be magát az elménkbe, következetesen az igazság felismerésére kényszerítve bennünket:

Az a feladatunk, hogy felfedezzük a természetesben azt, ami isteni, és felismerjük Isten jelenlétét az életünkben.

•Mivel szeretetből, szeretet által és szeretetre teremtettünk, ezért az isteni szeretet nélkül nem is lenne értelme az életünknek.

•Ha bűneink ellenére Isten szeret és elfogad, mi hogy nem vagyunk képesek erre?

•Az őszinte önátadást és változást mindig megelőzi önmagunk elfogadása.

•Azt hisszük, jobban tudjuk, hogy mire van szükségünk, mint Isten.

•Hajlamosak vagyunk hamis elképzeléseinknek megfelelő istent kreálni magunknak.

•Nem a valódi önmagunkat kell keresnünk ahhoz, hogy megtaláljuk, hanem Istent.

•Jézus a Valódi Én, aki az életével ad példát arra, hogyan találhatjuk meg önmagunkat az Istennel való kapcsolatban.

•Istennek fontos, hogy boldogok legyünk.

Izgalmas és nehéz könyvet tartunk a kezünkben. Ha figyelmesen olvassuk, és törekszünk mondanivalóját alkalmazni az életünkre, változni fogunk. Ez pedig a gondosan dédelgetett, ámde hamis énünk halálát fogja jelenteni, ami finoman szólva is fájdalmas lesz. Ha bűntelen lennék, Isten tökéletes képmása, ismerném a szeretet Istenét. De ha úgy ismerem magam, mint bűnös embert, ennél többről is tapasztalatot szerezhetek: az irgalom Istenéről. Hiszen a szeretet a jót és a szeretetreméltót tükrözi vissza, miközben az irgalom jóvá és szerethetővé formálja azt, ami még nem az – ezért ajándék, hogy önmagam lehetek.

David Benner könyve tehát elkezdte a munkát az életemben. Hosszú órákat fogok még olvasásával tölteni, abban bízva, hogy ezek az órák meghozzák gyümölcsüket. Ugyanezt kívánom az olvasónak is.

Dom M. Basil Pennington, OCSO

Blessed Mary of Saint Joseph Apátság

Előszó IDENTITÁS ÉS HITELESSÉG

Mélységesen ironikus az önismeret fontosságáról könyvet írni olyanoknak, akik az önfeláldozó Krisztust akarják követni. Az olvasó akár azt is gondolhatja, hogy figyelmen kívül hagyom – vagy ami még rosszabb, nem veszem komolyan – Jézus paradox tanítását, miszerint ha elveszítjük önmagunkat, valójában akkor találjuk meg (Máté 10,39). A továbbiakban remélhetőleg kiderül majd, hogy egyiket sem teszem.

Az önismeret, az identitás vagy a hiteles személyiség fogalmát sokan ma divatos pszichoblablának tartják, noha mindhárom fontos szerepet játszik a keresztény lelkiségből fakadó személyiségfejlődésben. Jézus még a Máté evangéliuma imént említett szakaszában is legalább annyira hangsúlyozza az önismeretet, mint az önfeláldozást! Az viszont kétségtelen, hogy a Krisztusban elrejtett hiteles énünk megtalálása és az identitásunk ebből való eredeztetése távolról sem hasonlít az úgynevezett népszerű pszichológia által szorgalmazott önmegvalósításhoz.

A populáris pszichológiai megközelítés ostobaságát kiválóan szemlélteti egy karikatúra, amelyet nemrég láttam. A képen ábrázolt nő megszólít egy idegent egy partin: „A háziasszonyon kívül senkit nem ismerek itt – természetesen csak önmagamat, egy sokkal mélyebb értelemben.” Tudvalevő, hogy az önismeret és önazonosság keresésének számtalan, kereszténynek korántsem nevezhető, viszont annál nevetségesebb útja létezik.

A keresztény lelkiség azonban nemcsak Istent, hanem az embert is komolyan veszi. Az ember lelki útjának célja az én megváltozása, átformálódása. Ennek érdekében önmagát és Istent egyaránt meg kell ismernie. Mindazoknak, akik „Krisztusban vannak” (2Korinthus 5,17), mindkettőre szükségük van ahhoz, hogy felismerjék valódi identitásukat, hiszen Istennel csak önmagukban találkozhatnak. Ezenfelül azért is fontos mindez, hogy betölthessük egyéni, személyre szabott elhívásunkat.

A teremtett világban kizárólag az embernek okoz fejtörést identitása meghatározása. A tulipán pontosan „tudja magáról”, hogy mi. Soha nem fenyegeti az a veszély, hogy hamis identitással éljen. Formálódása során nem kell bonyolult döntéseket meghoznia, de ugyanígy van ezzel a kutya, a kő, a csillag, az amőba, az elektron és minden más is. Mindegyik azzal dicsőíti Istent, hogy pontosan az, ami. Tulajdonképpen engedelmeskedik Istennek: az, aminek ő teremtette. Ránk, emberekre azonban jóval komolyabb feladatot ró a lét. Mi gondolkodunk, lehetőségeket mérlegelünk, döntünk, cselekszünk, kételkedünk. Az egyszerű létezés rendkívül nehezen megvalósítható állapot számunkra, a teljességgel autentikus létezés pedig ritka, mint a fehér holló.

A test és a lélek ezernyi lehetőséget hordoz magában, amelyből számtalan identitást felépíthetünk. Az összes lehetőség között azonban csupán egyetlen olyan akad, amelyben megtalálhatjuk valódi énünket1, azt, amelyik az örökkévalóság óta el van rejtve Krisztusban. Egyetlenegy módon lelhetünk rá személyre szóló elhívásunkra és a legmélyebb beteljesülésre. Csakhogy, amiként Dag Hammarskjöld írja, ezt mindaddig nem találhatjuk meg, „amíg nem zártuk ki az összes többi, felszínes és illékony létezési és cselekvési módot, amellyel kíváncsiságtól, csodálattól vagy mohóságtól fűtve olyan szívesen eljátszadozunk, s amely megakadályozza, hogy az élet misztériumát átélve és a ránk bízott talentumot – vagyis az énünket – felismerve horgonyt vessünk”.2

Valamennyien azt az egyetlen létezési módot keressük, amely hiteles élettel ajándékoz meg bennünket. A legtudatosabban serdülőkorban éljük meg ezt a keresést, ebben az életkorban kerül előtérbe. Kamaszként úgy öltjük magunkra a különféle identitásokat, mint ahogy a ruhákat váltogatjuk: keressük a stílust, hogy környezetünk olyannak lásson, amilyennek szeretnénk látszani. Mégis, jóval a serdülőkor után, felnőttkorban is előfordul olykor, hogy egyesek hiteltelennek érzik magukat: nem olyannak, amilyennek látszani szeretnének, hanem épp az ellenkezőjének. Ha őszintén magunkba nézünk, leleplezhetünk bizonyos álarcokat, stratégiákat, amelyek révén csupán azt igyekeztünk elkerülni, hogy sebezhetővé váljunk, időközben azonban beépültek társas énünkbe. Szomorú tény, hogy megelégszünk a szerepjátszással, miközben az autentikus énünk puszta illúzió marad.

Ugyanakkor mindenki számára van a létezésnek egy olyan formája, amely pontosan annyira természetes és hiteles, mint a tulipán élete. Szerepeink és álarcaink mögött megbújik egy lehetséges én, amely egyedi, mint a hópelyhek: eredeti, utánozhatatlan, s azóta létezik, hogy Isten szeretete létrehívott bennünket. Egyedül a Krisztusban elrejtett énünk a hiteles énünk, és kizárólag ebben találjuk meg örökkévaló identitásunkat.

Mint ahogy Thomas Merton felismerte, eredeti énünk fölfedezése a legfőbb feladatunk, ettől függ egész életünk, békénk és boldogságunk.3 Semmi sem lehet ennél fontosabb, hiszen ha megtaláljuk valódi énünket, akkor Istenre is rátalálunk; ha pedig rátalálunk Istenre, akkor a leghitelesebb énünkkel találkozunk.

HOGYAN LEHET AZ EMBER ÖNMAGA?

Lelki vonatkozásban nem sok értelme lenne annak, hogy önmagunk legyünk, ha Isten nem tekintené felbecsülhetetlenül értékesnek egyszeri és megismételhetetlen voltunkat. Márpedig ő minden egyes embert felbecsülhetetlenül értékesnek tart.

Nem szabad abba a kísértésbe esnünk, hogy azt gondoljuk: kevésbé leszünk egyediek, amennyiben Krisztushoz hasonlóvá válunk. Bár egyes felfogások szerint Krisztushoz hasonlítva egymáshoz is egyre hasonlatosabbak leszünk, az egyéniség elvesztését jómagam inkább egyfajta szektás gondolatnak tekintem, amely igencsak távol áll a keresztény szellemiségtől. Paradox módon minél inkább Krisztus képére formálódunk, annál közelebb kerülünk valódi, egyszeri és megismételhetetlen énünkhöz.

Amint azt a következőkben látni fogjuk, számtalan téves elképzelés létezik arról, miként találhatjuk meg valódi önmagunkat. Ezek a módszerek mind arra tesznek kísérletet, hogy valamiképpen létrehozzák, felépítsék az egyént ahelyett, hogy egyszerűen elfogadnák a Krisztusban kapott ént. Az igazi énünkre jellemző egyediség sohasem a saját munkánk gyümölcse. Az identitásunkat nem megalkotjuk, hanem felfedezzük, az igazi önazonosság minden esetben Isten ajándéka.

Az egyediség utáni vágy spirituális eredetű, a hitelesség utáni sóvárgásunk úgyszintén. Nem pusztán pszichés szükségletről, a lelki útkereséstől független vágyról van szó. A lélek válaszol a Léleknek: Isten Szentlelkének hívását halljuk, ő szólít, hogy Istenben találjuk meg otthonunkat és azonosságunkat.

Maga Isten is arra vágyik, hogy a lehető legmélyebb értelemben önmagunk legyünk, hiszen a valódi énünk Krisztusban gyökerezik. Isten egyedinek alkotott minket, és Krisztusban szeretné helyreállítani bennünk ezt az egyediséget. Akkor töltjük be a rendeltetésünket, ha megtaláljuk és megéljük valódi énünket.

Ez a könyv ezt a folyamatot mutatja be: hogyan lelhetünk rá Krisztusban valódi énünkre, és miképpen élhetünk ennek megfelelően. Az első fejezetben bizonyítást nyer az istenismeret és az önismeret közötti szoros összefüggés, ezt követően pedig három olyan általános feltétellel foglalkozunk, amellyel minden keresztény szembesül, aki átadja az életét Istennek:

1. Szükségünk van Isten életet megváltoztató ismeretére, amely abból fakad, hogy a lényünk legmélyén találkozunk vele. Ezzel foglalkozik a második fejezet.

2. Szükségünk van önmagunk életet megváltoztató megismerésére, amely abból fakad, hogy megértjük, hogyan ismer minket Isten. Ez a harmadik, negyedik és ötödik fejezet témája.4

3. Identitásunkra, beteljesülésünkre és hivatásunkra a Krisztusban elrejtett énünkben találhatunk rá. Ezt a hatodik fejezetben vizsgáljuk.

Mivel a változás útja nem olyan egyenes, mint ahogy ebből a felsorolásból tűnik, vizsgálódásaink során is oda-vissza ingázunk majd az említett témák között. Az út különböző dimenziói is kapcsolódnak egymáshoz. Mint látni fogjuk, a valódi önismeret feltétele, hogy olyannak lássuk önmagunkat, amilyennek Isten lát minket. Az Isten megismerésének feltétele pedig az, hogy Istenről ne csupán elvont elképzeléseink vagy tényszerű fogalmaink legyenek, hanem életgyakorlatunk során szerzett személyes tapasztalatokkal is rendelkezzünk.

Őszinte reménységem, hogy könyvem segítségével az olvasó is felfedezheti önmagát mint egyszeri és megismételhetetlen személyt, úgy, ahogy Isten azt az örökkévalóságtól fogva elrendelte. Bízom benne, hogy önmagát és Istent egyaránt mélyebben megismeri, s ezáltal ajándékként éli meg, hogy önmaga lehet.

Sydney, Ausztrália

a nagyböjt negyedik hetében

1. Az életformáló önismeret és istenismeret

A könyvem mottójaként olvasható idézet rávilágít, mit tart a világon a legfontosabbnak Thomas Merton: mitől függ a léte, a boldogsága és a lelki békéje. Vajon az olvasó számára mi a legfontosabb, mi határozza meg a létét és a boldogságát? És milyen választ adnának erre a kérdésre keresztény ismerősei?

Az én hívő ismerőseim nagy része azt felelné: „Legfontosabb, hogy megtaláljam Istent.” Mások úgy fogalmaznának: „Legfontosabb, hogy megismerjem, szeressem és szolgáljam Istent.” Néhányan az egyházat vagy az emberi kapcsolataikat is belefoglalnák a válaszba. Bárhogyan is fogalmaznának, sejtésem szerint a hívők java része Istenről beszélne, de önmagát nem említené.

Nem meglepő gondolat, hogy a keresztény életben fontos szerepet játszik Isten megismerése. Ha viszont hozzátesszük, hogy az önismeretnek sem kisebb a jelentősége, sokakban megszólal a vészharang. Na persze – gondolhatják –, mi mást várhatna az ember egy pszichológus szerzőtől, aki nem teológus?

Csakhogy az önismeret és az istenismeret egymástól elválaszthatatlan gondolata régóta megtisztelő helyet foglal el a keresztény teológiában. Kempis Tamás például úgy vélte, hogy „az alázatosság és az önismeret biztosabb út Istenhez, mint az elmélyült tudós kutatás”.5 Szent Ágoston pedig így imádkozott: „Aki képedre és hasonlatosságodra alkottad meg az embert, aki ha magát megismeri, téged ismer meg.”6 S ez még csak ízelítő a számtalan teológiai gondolatból, amelyet az egyház születése óta felvetettek.

A keresztény lelkiség szerves része a személyiségváltozás, amely csak akkor jöhet létre, ha az ember Istent és önmagát egyaránt mélységeiben megismeri. Tehát mindkettő rendkívül fontos szerepet játszik a lelki életben. Nem ismerhetjük Istent mélyen anélkül, hogy magunkat is mélyen megismernénk, de mély önismeret sem létezhet mély istenismeret nélkül. Kálvin így fogalmaz: „Egész bölcsességünk… két részből áll: Isten s önmagunk ismeretéből.”7

Noha komoly teológiai vitát sosem váltott ki ez az ősi keresztény felfogás, a modern kori egyház nagyrészt megfeledkezett róla. Miközben Isten megismerésére nagy figyelmet fordítunk, az önismeret kérdésével nem igazán foglalkozunk, s ez bizony szomorú következményekkel jár: elárult házasságok, szétszakadt családok, zátonyra futott szolgálatok, tönkrement életek jelzik a problémát.

Ha a keresztény spiritualitás megfeledkezik az énről, az olyan életgyakorlathoz vezet, amely nem tapasztalaton alapul – tehát nem a valóságban gyökerezik. Ha úgy figyelünk Istenre, hogy önmagunk megismerését elmulasztjuk, könnyen egyfajta külsőségekre alapozott kegyességgé válhat keresztény gyakorlatunk. Ez minden lélek számára veszélyes állapot, ám ha lelki vezetőket érint, akkor az általuk vezetettekre nézve is katasztrofális következményekkel járhat.

Eszembe jut a lelkész története, akinek önismereti hiányosságai saját és gyülekezete életére is komoly hatással voltak. Senkinek sem jutott volna eszébe – legalábbis a nyilvános bukásig nem –, hogy kétségbe vonja: ez a férfi valóban ismeri Istent. Sikeres tanítói szolgálatot épített fel, így a környezetének nem volt oka arra gyanakodni, hogy nincs személyes tapasztalata mindarról, amit hirdet. Azt szintén nem feltételezték róla, hogy önmagát sem ismeri igazán – sőt inkább olyan benyomást keltett, mint aki mély önismerettel rendelkezik. Az igehirdetéseiben gyakran megnyílt, sok mindent megosztott önmagáról, mint aki tudja, mit jelent sebezhetőnek mutatkozni Isten előtt.

Ám – mint ahogy az sokunkkal előfordul – mindez inkább a látszatot szolgálta, s nem a valóságot tükrözte. Az említett lelkész egyfajta gondosan kimunkált „nyilvános ént”, hamis képet mutatott a világnak. E kép és az illető valós tapasztalata között azonban hatalmas szakadék tátongott, ám ő sem ennek, sem a megélt valóságnak nem volt tudatában.

A belső valóság és a külső látszat között tátongó szakadék egyszer váratlanul lelepleződött. Bizonyos dolgok, amelyeket nem tudott, illetve nem fogadott el önmagával kapcsolatban, felgyülemlettek benne, és szétzúzták a szépen felépített élet illúzióját. Testi vágyait követve szexuális kapcsolatba bonyolódott egy nővel, aki lelkigondozásra járt hozzá, a mohósága pedig már korábban a gyülekezet pénzével való visszaéléshez vezetett. Miután mindezek nyilvánosságra kerültek, a hamis élet összeomlott. Hiszen hazugságban élt a családja előtt éppúgy, mint a legjobb barátai, a gyülekezete, Isten vagy önmaga előtt. A hazugságai az önismeret hiányából táplálkoztak.

Nincs szükség arra, hogy – akár álnéven is – megnevezzük az illetőt, hiszen a történet mindnyájunk számára ismerős. Jézus példázatát juttatja eszünkbe, amelyben vak vezet világtalant (Máté 15,14): mindketten könnyedén a fájdalom és nyomorúság árkában találhatják magukat. S hogy mennyire kell ezt komolyan vennünk? Nos, Jézus szerint jobb, ha az embert egy malomkővel a nyakában a tengerbe vetik, mint hogy egyetlen embertársát is megbotránkoztassa (Máté 18,6). Ez a lelkész nem csupán egyetlen, hanem több ezer embertársát ábrándította ki, és sokak lelkében fájdalmas sebeket ejtett.

A TUDÁS, AMELY NEM TÖBB ISMERETNÉL

Az említett lelkipásztor nem volt híján ismereteknek sem Istennel, sem önmagával kapcsolatban, mégsem jutott vele sokra. Az ismereteit nem nevezhetjük életet megváltoztató megismerésnek.

Nem minden ismeret eredményez változást az ember életében: van, amely csupán felfuvalkodottá tesz. És mindnyájan tudjuk, mi történik a luftballonnal, ha túl keményre fújják!

Woody Allen, az ismert színész-rendező nyíltan vállalja, hogy évtizedeket töltött pszichoanalízisben. Hetente három-négy alkalommal kényelembe helyezte magát a terapeuta díványán, hogy beszéljen bármiről, ami eszébe jut. A pszichológus időnként félbeszakította, hogy értelmezze szabad asszociációit, és így terelgesse önmaga felfedezésének útján. Mégsem állíthatjuk biztosan, hogy Allent szabaddá vagy egészséges személyiséggé tették volna az önmagáról ezúton megszerzett ismeretek. Tulajdonképpen épp ez a neurotikus keresgélés vált a védjegyévé; ismerjük kíméletlen öniróniáját, amivel arról beszél, hogy semmi hasznát nem vette az úgynevezett önismeretnek.

Ha anélkül keressük önmagunkat, hogy megismernénk az Istenhez fűződő viszonyunkban elrejtett identitásunkat, akkor az csupán egyfajta felfuvalkodottsághoz vezet. Pál óv az effajta nagyra nőtt, felfuvalkodott éntől (1Korinthus 8,1). Ha az ismeretet többre tartjuk a szeretetnél, önteltté válhatunk, és túl sokat foglalkozunk önmagunkkal. Ha nem töltünk el ugyanannyi időt Istenre figyelve, mint önmagunkat vizsgálgatva, akkor könnyen az önközpontúság kaotikus örvényében találhatjuk magunkat egyre távolabb az igazságtól.

Az is előfordulhat, hogy bár a fejünket megtöltjük az Istennel kapcsolatos ismeretekkel, mégsem jutunk előbbre sem az ő, sem önmagunk valódi megismerésében. Ha rendelkezünk bizonyos mennyiségű információval Istenről, az semmivel sincs nagyobb hatással az életünkre, mint például a szeretetről szerzett információk. Az Istenről alkotott elméleteinket és gondolatainkat gondosan becsomagolva tároljuk az elménkben, miközben az égvilágon semmi hasznunk nem származik belőlük. Aki nem hiszi, olvasson utána, hogyan feddte meg Jézus kora vallási vezetőit, akik ugyan jól ismerték Isten törvényeit, de a szívét a legkevésbé sem!

Az imént említett lelkész sokat tudott Istenről, és látszólag önmagáról is, ám ez nem személyes, hanem objektív tudás volt csupán – éppen ezért viszonylag kevés haszna származott belőle.

Beszélgetéseink alkalmával elmondta, hogy Istent megbocsátónak tartja. Csakhogy ő maga sosem tapasztalta meg igazán ezt a megbocsátást, legalábbis súlyos bűnökkel kapcsolatban nem. Pontosabb lenne úgy fogalmazni, hogy hitt Isten megbocsátásában, miközben ez nem vált megtapasztalt igazsággá számára. Mivel álarcot viselt és hazugságban élt, mindig csak a még „biztonságosnak” vélt, következményekkel nem járó bűneit vitte Isten elé, nem lévén bátorsága ahhoz, hogy leplezetlenül álljon meg előtte. Arra nem volt felkészülve.

Azt állította, hogy a tétlenség, a lelki restség a legfőbb ellensége, és gyakran kéri Isten megbocsátását, amiért nem szorgoskodik eleget Isten országáért. Ám ez a bűnvallás nem volt több figyelemelterelésnél, hogy (se neki, se Istennek) ne kelljen a lelke mélyén uralkodó káosszal foglalkoznia.

Azt is elmondta, hogy tisztában van vele: Isten szeretet. Ám ezt is inkább hitte, mint tapasztalta. A szeretetet akkor tapasztalhatjuk meg igazán, ha megszabadulunk a védekezőmechanizmusainktól, és az „amint vagyok” sebezhetőségével állunk meg előtte. Ez az ember azonban soha senki előtt nem volt képes igazán megnyílni: sem a felesége, sem a gyermekei, sem a legközelebbi barátai, sem Isten előtt.

Nem meglepő tehát, hogy az önmagáról alkotott képe is hasonlóan felületes maradt. Miközben az életéről mesélt, úgy éreztem magam, mintha egy olcsó ponyvaregényt olvasnék, vagy egy másodrangú filmet néznék. Az általa játszott karakterből hiányzott a mélység, nem volt hiteles. Mondhatni, kétdimenziós maradt. Úgy beszélt, mint aki kívülről, bizonyos távolságból figyeli önmagát. Objektív, közvetett ismeretei voltak csupán erről a személyről – olyanok, amelyek semmiféle hatást nem gyakoroltak az életére. Csupán szánalmas kísérletet tett arra, hogy hús-vér tulajdonságokkal ruházza fel azt a kitalált valakit, akinek a szerepét alakította. A kép, amelyet a világnak igyekezett mutatni, nem volt több puszta illúziónál.

Még az életkrízis kirobbanása után is rettenetesen nehéz volt neki őszintének lenni. Szolgálatának és házasságának összeomlását is egyaránt túlélte ez a mélyen személyiségébe vésődött szerepjáték, az idealizált én elfogadtatásának kényszere. Nem a szavaival hazudott, hanem az élete volt hazug. Ez a hamis én tragédiája! A lelkész esete azonban nem egyedi: valamilyen mértékben mindannyian hajlamosak vagyunk az önáltatásra.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: dr. Ferenczi Andrea, Gér-Bódiss Tímea

Könyvterv: Lente István

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License