részlet

© 2015, 2022 Egressy Zoltán
© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 620 021 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
Olvasószerkesztő Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1

Lejt az út, kanyarog, veszélyes, figyelek, nehogy túlságosan felgyorsuljak.

Elferdült törzsű fát keresek, nincs olyan egy se. Újabb ültetések lehetnek. Vagy itt van, csak egyenes maradt, meg se kottyant neki egy kis Fiat. Észre se vette. Úgy illene, hogy megérezzem, melyik az. Sajnos hozzávetőlegesen sem tudom a helyét, azt sem értem pontosan, mit jelent a „határában” kifejezés, az elejét jelöli a szó a településnek, vagy a végét, az előtte levő részt vagy a vége utánit, valami jel kéne, emléktábla vagy koszorú, esetleg mégis egy eltéveszthetetlenül határozott megdőlés, de hát miért lenne bármiféle emléktábla vagy koszorú, nem történt haláleset, ráadásul egy több mint harminc évvel ezelőtti esemény után nyomozok.

Haladtam már néhányszor autóval Zalaegerszegről Budapest felé, mindannyiszor átvillant a fájdalmas emlék, ráadásul a 76-os számú útról van szó, 1976 volt a legjobb éve, esetleg még a következő, 78 már traumatikus, 79 pedig épp az itt történtek miatt tragikus. Gyanús zónába érek, mindjárt belavírozódom a faluba, ez az, ez lehet a település határa, talán már el is hagytam, amit keresek, nem tudom. Azt se, mit akarok a fával. Nem tehet semmiről. Nem az ő felelőssége.

Szép a Zalai-dombság, nyugodt, barátságos, mesebeli, elnézegetek becsületből időnként balra is, bár átsodródásról nem olvastam, mellesleg ez itt az őshazám, innen származik a családom apai ága, érdekes módon a nagyanyai és a nagyapai bogozat egyaránt, a nagyszüleim felmenői errefelé éltek valaha, ráadásul ugyanabban a faluban, ők viszont, a nagyszülők már Budapesten ismerkedtek meg. Szomszédos, ellenséges területen nőttek fel, egyikük Rákoshegyen, másikuk Rákoskeresztúron, nagyapám komoly veszélyt vállalt, amikor úgy döntött, átmegy a szép lány miatt a keresztúri búcsúba. Nem szívesen láttak ott hegyieket, könnyen leszúrhatták volna, ez esetben most nemigen autóznék Zalacsányon, megúszta, a szép lány beadta a derekát, összeházasodtak, együtt vágtak neki a harmincas éveknek. Bátor volt a nagyapám, és szerelmes. Fiatalkori fotói alapján azt mondhatom, időskorára szépült meg. Mint a régi emlékek. Sokszor eszembe jut sok minden róla, ahogy szívja a cigijét, permetez, a szelíd mosolya, lassú, becsületes mozdulatai, a hangja, ahogy a legvégén fáj a gyomra, meg még az, hogy ő vitt először meccsre. Három évvel a baleset előtt, amelynek fontos résztvevőjét, a fát most hiába keresem.

1976, Népstadion, jövünk ki a metróból, elhagyjuk a sportolókat ábrázoló szobrokat, pár perce még köztük melegítettek a focisták, ezt elmulasztottuk, már a játékoskijáróban toporoghatnak, késésben vagyunk, megyünk a meredeken emelkedő lépcsősor felé, sietnék, húzom magam után, nehogy lemaradjunk a kezdőrúgásról. Egész héten ezt vártam, először látom élőben a gombfocicsapataim játékosait. Tudok mindent, az összeállításokat, az adatokat, ki mikor született, néhány kedvencemről azt is, milyen magas és hány kiló, mióta játszik az NB I.-ben, eddig csak tévében és képeken nézhettem őket, ez most egészen más, egy új időszámítás kezdete. Morajlást hallok a játéktér felől, erősödik, ahogy közeledünk, megborzongok, sokkal jobb ez, mint valami május elseje vagy bármi zajos tömegdolog, még virsli is lesz szünetben, sör nem, az nekem majd csak később.

Felérünk a lépcsősor tetejére, úristen, de gyönyörű a fű, élénk, dús, és milyen zöld, majdnem tele a lelátó, nyolcvanezer ember, színek mindenfelé, most jönnek ki a csapatok, a legjobbkor érkeztünk, csillognak a fényes számok a játékosok hátán, éles minden, igazi. Semmi fakóság, semmi mocskos belvárosi utcákra, házsorokra emlékeztető unalom, még a szürke és a barna ruhák is ragyognak az embereken, nem tudtam, hogy van ilyen csoda, most jövök rá, hogy minden szín csodálatos; a valóság, az élet a mennyország.

Balra fenn zöld-fehér tömeg, ülök később majd azon a részen egy vébéselejtezőn, talán a görögök ellenin, máskor nem, bajnoki meccseken véletlenül se, hiszen az a Fradi-szektor, nincs még tömve, az ott ülők elsősorban a második mérkőzésre várnak, ahogy a szemben, kicsit jobbra lobogó piros-fehér zászlókat tartók is, arrébb valamivel a piros mellett a kék szín uralkodik, pontosabban együtt a kettő, aha, ott lakik a Vasas-tábor, jobbra pedig, a kapu mögött a lilák. Nagyot dobban a szívem, a nyakamban hosszú lila-fehér zászló tekeredik, anyám varrta, egy-két év múlva letépi rólam egy fradista valamelyik kettős meccsen, ugyanitt, felgyújtja és elfut, nem látom többé.

Szívem szerint oda mennék, a C szektorba, de nem oda szól a jegyünk. Később leszek ott eleget, 78 és 79 tavaszán boldogan üvöltözöm, mert bajnok lesz a csapatom, mindkétszer, jönnek oda a játékosok megköszönni a szurkolást, ezen meghatódom majd, jön ő is, mosolyogva, bár flegmán persze, de ez most még csak 1976, ebben a bajnokságban nem mi nyerünk, jövőre lesz százéves a szakszervezet, a Vasas végez az élen. Ősz eleje óta mondogatják ezt mindentudó bennfenteskedők, haragszom rájuk, biztos nem igaz, amit beszélnek, nem lesz itt semmiféle bundázás, az Újpest lesz a bajnok, meglátják, nem, tényleg a Vasas nyer, az utolsó fordulókban történnek józan ésszel nehezen megmagyarázható érdekességek, a vége felé számomra érthetetlenül esik vissza a csapatom, épp egy Újpest–Vasas lesz a mindent eldöntő meccs.

Mennyi fájdalommal indult mindjárt az elején ez az egész.

Fogom nagyapám öreg kezét, talán maga se tudja, mikor volt itt utoljára, miattam jött, én nyüstöltem, de azért úgy látom, örül kicsit, nosztalgiázik, micsoda meccseken járhatott annak idején, nagyon azért nem kellett erőszakoskodnom, apám kihozatala esélytelenebb ötletnek tűnt, azzal nem is próbálkoztam. A tévé előtt mindketten legyintgetnek, míg én szurkolok, nagy focit láttak régen, a mai nyomaiban sem emlékezteti őket rá, régi szép idők, hát igen, bár ilyet sose mondanak, csak a legyintgetés megy, nagyapám sóhajtozik közben, apám inkább morgolódik a rossz átadásokon, kihagyott helyzeteken. Én majd méltatlankodó típus leszek, de csak sokkal később, ekkor még nagyok a szemeim, cinizmus nemigen érint meg.

Apámhoz képest a nagyapám megengedőbb a maiakkal, viszont Vasas-drukker, ez pedig azt jelenti, hogy itt mi most egymás ellen fogunk szurkolni. Szeretném sajnálni este, jó lenne vigasztalni, így lesz, így kell lennie, biztos vagyok benne, az első meccsem nem sikerülhet rosszul.

Jön megint egy durvább kanyar, benn járok mélyen a településen, meglepően hosszú, ez már vagy még biztosan nem az inkriminált rész; vagy megtörtént ekkorra már a baj, vagy ez volt az utolsó békés szakasz, ennyi az össztudásom, utóbbi esetben itt még mit sem sejtve utazott az anyósülésen, feladom, nincs értelme, utaztam több mint kétszáz kilométert egy fa miatt, mit akarok tulajdonképpen? Fülön csípni a múltat, meghempergetni magam egy régi fájdalomban? Úgy könnyebb lesz? Mi? Jelent ez bármit is?

1979 júniusa volt, 16-a, szombat, mondom inkább jelenben, úgy könnyebb.

Hallgatom a szobámban kis fekete Sokol rádiómon a Körkapcsolást, az utolsó forduló eredményeitől függetlenül bajnok az Újpest – akkor még bőven Dózsa, egészen a rendszerváltásig, de soha nem nevezem így, mindig csak Újpestnek –, nem fáj, hogy ikszelünk, 3-3 Zalaegerszegen, kicsi vagyok, de már nem naiv ilyen téren, borítékolható volt az eredmény, a döntetlen mindenkinek jó, valahogy meg tudom bocsátani. A helyiek pontot rabolnak a bajnoktól, nem sérül meg senki, jöhet a nyár, rendben van ez így. A világ legjobb focistáját meghívták a világválogatottba, büszke vagyok, mintha engem invitáltak volna, pár hét múlva pályára lép a többi világlegjobbja között. Ez lesz érdekes nyáron, meg a szokásos balatoni nyaralás.

Tart már a vakáció, vége a borzalmas hatodiknak, a hetedik ugyancsak szörnyű lesz, de most nyár van, másnap megyünk a telkünkre, ahogy minden vasárnap, viszem a karácsonyra kapott, egyre kopottabb, lila pöttyös ötös bőrlabdámat, kapura rugdosok. Szabadrúgásokat végzek el. Tekerni próbálom, ésszel, nem erővel, ahogy a világ szerintem legjobbja, bár a szabadokat általában nem ő, hanem Tóth András lövi, főleg, ha jobb oldalról rúgjuk. A kapu két utcai fa között a telkünk zöld kerítése, a húgom véd. Forgalom nincs a számozott utcában, földút, hepehupás, később lebetonozzák, a gyümölcsfáinkat meg kivágják az új tulajdonosok. Por kerekedik a lövések után, lila pólóban vagyok, mezszerű, bár nem szabályos, igazit még nem árulnak, viszont a színe olyasmi püspöklila, amilyenben szeretem, ha játszik a csapatom. És fehér nadrág persze, és lila zokni. Sportszár. És mindig gól, ha lövök. A húgom nem érhet oda a sarkokra, nagy neki a kapu, vetődni nem tud. Döng a kerítés, félő, hogy szétszakad, nagyanyám időnként neheztel bentről, a nyugágyból. Nagyapám csendben figyel, bólogat, szívja a szipkás cigiket. Apámnak mindegy, ő fröccsözik. Anyám terít. Vagy cseresznyét szed a fa tetején. Hatalmas szemű, germersdorfi. Az lesz a vacsora.

Hazafelé a Baross utca egy pontosan meghatározott szakaszán menetrendszerűen óbégatjuk el magunkat a kis kapussal, fagyi, apám lassít a Wartburggal, melyik lehet, még a sötétzöld vagy már a fehér, lesz később egy korallpiros is, apámnak az utolsó, amit vezet, a márka végig marad, csak a szín változik. A fehér lehet, az a legvalószínűbb, az UZ-36-50-es rendszámú. Hogy férünk bele hatan? Megállunk a cukrászdánál, vizes csoki-vanília-citrom, az alja folyik. Ezt szeretem, évtizedekkel később hiába keresem, sehol nem árulnak ilyet, manapság tejalapú fagyit csinálnak, eltűnnek a jó dolgok vagy átváltoznak, más is, minden, Piramis sincs már, róla, a világ legjobbjáról nem is szólva.

1979. június 16. tehát, este, a nagyszoba közepén állok, nem kizárt, hogy a másnapi lövéseimre gondolok, esetleg épp készítem ki a sportfelszerelésemet, arra viszont biztosan emlékszem, merre nézek, amikor meghallom a hírt. Jobbra tőlem az ablak, hátam mögött a könyves szekrénysor, magam elé meredek. Pár másodperce csöngetett a szomszéd, színész, minden este benéz egy-két pohár italra. Ha előadása van, utána, ha nincs, akkor úgy nyolc körül. Most csak áll az ajtóban, nem jön beljebb, riadt, vagy mi, izgatott, lentről jön, a sörözőből, fél füllel hallom, amint apámnak valami balesetről beszél. Arról van szó lenn a Liesingerben, most hallotta. Nem halt meg, mondja, de nagy a baj. Kórházban van. Fogalmam sincs, miért, honnan, de azonnal tudom, kiről van szó. Papírforma szerint már a sörözőben kéne ülnie barátaival, a gombfocistáimmal, inniuk kéne a söröket, rég vége a zalaegerszegi meccsnek, nekem meg bosszankodnom kellene szokás szerint, koravénen, miért nem pihen otthon, miért nem készül rendesen a közelgő világválogatott-fellépésre?

Szombat este Zalacsány határában, a 76-os számú úton 19.30 és 20 óra között Szirtes Pál harminchárom éves anyagbeszerző, budapesti lakos személygépkocsijával a sáros úttestről az árokba hajtott, és egy fának ütközött. A baleset következtében a gépkocsiban helyet foglaló Törőcsik András, az Újpesti Dózsa és a válogatott labdarúgója súlyos sérülést szenvedett. Törőcsiket a mentők kórházba szállították. A baleset oka – a vizsgálat eddigi megállapítása szerint –, hogy Szirtes Pál nem az útviszonyoknak megfelelő sebességgel vezette járművét. A rendőrség a vizsgálatot szakértők bevonásával folytatja.

A következő bekezdésben közli a másnapi Népsport, hogy minden sportbarátban mély megdöbbenést kelt a hír. Miért kellett a közös autóbuszút helyett az egyéni utat választani? Törőcsik András állapotáról a Korvin Ottó Kórház vasárnap késő este a következő jelentést adta: az Újpesti Dózsa válogatott csatára bal csípőízületi töréses ficamot szenvedett, amelynek helyretétele megtörtént. A letört darab ráépítéséhez műtétre lesz szükség, amelyre hétfőn vagy kedden kerül sor. Törőcsik felépülése több hónapot vesz igénybe.

Nagy gombóc indul el a torkom felé. Onedin kapitány magyar hangja elhalkul, búcsúzik, megy vissza a sörözőbe érdeklődni, kíváncsinak kéne lennem, de valahogy nem érdekelnek a részletek, egyelőre képtelen vagyok többet befogadni, megyek a szobámba.

Tizenkét éves vagyok, pontosan tudom, hogy mindennek vége. És már másodszor van vége. Ezt éreztem egy évvel korábban is, az argentin–magyar után. Pedig akkor még csak huszonhárom volt. És most is csak huszonnégy.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0