Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Agócs Erzsébet

© Agócs Károly, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 45 8

Agócs Károly, „a magyar Borges”

Az olvasó egy olyan író könyvét tartja a kezében, akit Bruno Chiron francia kritikus „a magyar Borges”-nek nevezett. A mű, amelynek alapján Agócs Károly kiérdemelte a nem mindennapi elismerést, A fekete kristálygömb (Duna Könyvklub, 2016) c. könyvében a négy elbeszélésen kívül szereplő példázatok és miniatúrák franciára lefordított változata, melyet a párizsi Vérone Kiadó jelentetett meg 2019-ben, Le chef d’œuvre (A remekmű) címmel. Az sem elhanyagolható körülmény, hogy a fordító maga a könyv szerzője.

Írásában Bruno Chiron utal arra, hogy akárcsak a világhírű író, költő és filozófus, Jorge Luis Borges, Agócs Károly is rövid erkölcsi és filozofikus novellákat ír, amelyekben fantasztikum és realizmus keveredik. Chiron jól látja, hogy a Példázatokban és a Miniatúrákban a szerző visszanyúl az Újszövetség és a vallási ikonográfia hagyományaihoz, és írásainak egyetemes, szimbolikus üzenetei vannak. Csak néhányat említünk ezekből az üzenetekből és a hozzájuk tartozó írásokból. A kifürkészhetetlen sors: Az ítész, Vis major, Az átok; bűn és megbocsátás: Fogságban, A bűn, Megbékélés; a megváltó halál: A nagy lehetőség, Megbízás a túlvilágról, Vigasz; az álom hatalma: Éva, Bizonyosság, Hódolat Jorge Luis Borgesnek I. és II. Kiemelt helyet kap a feldolgozott témák között a művészi alkotás, nevezetesen az írás misztériuma: Fekete mágia, Elismerés, A könyvtár titka, A remekmű, Rejtélyes kór – többek között.

Agócs nem miniatúrákkal kezdte írói pályáját. Első regénye az 1997-ben megjelent A lélekmadár, amit akár egy izgalmas, hagyományos műként is olvashatunk, de a modern regény mindent megkérdőjelező formabontó törekvése is benne van. És mindez harmonikus egységben tükrözi a szerző világképét, szorongásait, azt a vágyát, hogy − André Gide-del szólva − „kiírja magából” mindazt, ami élete során a lelke mélyén munkál. Agócs Károly elbeszélő stílusa a hagyományos, a modern és a posztmodern sajátos keveréke.

A remekmű példázatok és miniatúrák gyűjteménye. „A magyar Borges” könyvében mindazt felleljük, ami a Borges-féle narratív szövegeket jellemzi: a labirintus és a tükörmisztériumok eszméi, filozófiai és metafizikai elmélkedések, intertextualitás (a szerző gyakran utal egy-egy saját írására, vagy éppen idéz azokból). Agócs jól ismeri Borges írásait, melyek nagy hatással voltak rá. Ugyanakkor ne tévesszenek meg bennünket a nyilvánvaló párhuzamok. Agócs Károly írói világképét saját megélt élményei, filozófiai és mitológiai ismeretei, az ezoterika egyes irányzatai (mágia, spiritualizmus) iránti érdeklődése alakították ki.

Borges így fogalmazza meg egyik alapelvét az írásról: „a valóság megfertőzése álmok és irrealitás által”. Ugyanez történik Agócs Valóra vált álom című írásában (Miniatúrák), amelyben egy betegség miatt tolószékbe kényszerült férfi egyetlen időtöltése volt, hogy kinézett magának egy országot, mindent elolvasott róla, s aztán ott járt álmában. A novella végén bekövetkezik az, amit Borges „a valóság megfertőzésének” nevez az álmok által. Agócs miniatúrájában a „Világjáró” álmában egy „korhű tengeri vitorlással” akar átutazni egyik szigetről a másikra. „Másnap az ápoló holtan találta a Világjárót. A takarója és párnája a padlón hevert, a lepedőt összevissza gyűrte maga alatt. Egyik kezét könyökénél behajlítva felfelé tartotta, arcvonásain megmerevedett a kétségbeesés. Mintha gonosz erőkkel viaskodott volna álmában, reménytelenül. Igen, félúton két sziget között hajótörést szenvedett a viharban.”

Agócs Károly hosszú éveken át írta, átírta, csiszolgatta a kötet írásait, mígnem a „kristálygömbhöz” hasonlatos, hibátlan „remekművek” kerültek ki a keze alól.

Magyar Miklós

Példázatok

Bűnbeesés

A fiatalember eltökélte, hogy megveszi a varázsgömböt, ahogy magában nevezte. Már régebben kinézte magának a boszorkánybolt kirakatában. Alma nagyságú volt, színe pedig a bordónak éppen az az árnyalata, mely gyerekkorában valósággal elbűvölte. Előtte egy kartonlapocskán, kalligrafikus betűkkel írva ez állt: A boldogság titka. Minden pénzét magához vette, úgy ment el a boltba, izgatott várakozással.

– Mennyibe kerül? – kérdezte az eladótól.

Fekete ruhás, barna bőrű, akár szépnek is mondható, kissé testes, szinte még fiatal nő volt. Talán igazi boszorkány. Felhúzta a szemöldökét, úgy nézett rá egy darabig, majd közölte vele az árat, lassan mondva ki a számot, alighanem színlelt, mély, búgó hangon.

– Éppen annyi van nálam – mondta ő fellélegezve.

– Azért mondtam éppen ezt az összeget, gondolhatod – válaszolta kajánul a boszorkány.

– Nem lehet alkudozni? – kérdezte a fiatalember bátortalanul.

– Csak fölfelé – nevette el magát a boszorkány.

– Hogyan tudhatom meg a titkot? – kérdezte a fiatalember.

– Maga a gömb őrzi – válaszolta amaz.

– A belsejében? – kérdezte ő.

– Lehet. Többet én sem tudok – mondta a boszorkány hamiskásan mosolyogva.

A szekrény tetején helyezte el, egy kis fatányéron. Derűvel töltötte be a szobáját, s valahányszor el-elnézte hosszan, valami oktalan öröm ébredt benne, már-már boldogság. Ám hiába töprengett a titkon, melyet őrzött. Nem lehetett a belsejébe látni, se szétnyitni, nem volt rajta rejtett nyílás, és ha megrázta, a legkisebb zörej se hallatszott belőle. A harmadik napon az asztalra helyezte, és egy kis kalapáccsal, harmadszori próbálkozásra, egy erőteljes ütéssel összetörte. Ámulatára egészen parányi, egyforma kristályokra hullott szét. Egy kis papírtekercset őrzött, hossza, mint a gömb átmérője volt. Izgatottan hajtotta szét. Benne volt egy másik papírtekercs, közepén fehér selyemzsinórral átkötve. Apró gyöngybetűkkel írva ez állt a széthajtott tekercsen:

„Szegény halandó, oda a boldogságod, és csak magadat okolhatod érte. De lásd, visszaszerezheted, csak össze kell raknod a gömböt sok ezer szilánkjából. Maguktól tapadnak egymáshoz, de naponta csak egyet-egyet illeszthetsz az előzőekhez, így igencsak benne leszel a korban, mire elkészülsz vele, hacsak fel nem adod. A másik tekercset csak akkor bontsd fel, ha majd összeraktad a gömböt, addig semmiképp.”

Három nap elteltével felülkerekedett benne a kíváncsiság, és felbontotta. Ezt olvasta rajta:

„Lám, amint helyére illesztetted az utolsó darabkáját, a gömb széthullott. Ne ess kétségbe; mert a boldogság reményében rakosgattad össze, nem kevés, mit elmondhatsz, életed tanulságaként immár: boldog voltam, míg remélhettem a boldogságot.”

A csalogány

A földesurat valósággal elbűvölte a gyermek éneke, ahogy terelte a tucatnyi libát a hűvös, kora nyári alkonyatban, zsákból fércelt pendelyében, mezítláb. Tíz-tizenkét éves lehetett, borzas hajából ítélve lány. Egészen a tanyáig követte a lován, anélkül, hogy az észrevette volna. Csak amikor az udvar túlsó végében ugatni kezdett a kutya, akkor fordult hátra, majd ijedten megiramodott a ház felé. Annak ajtaja mindjárt kinyílt, és egy sovány, középkorú asszony lépett ki rajta, ő meg besurrant a házba. A földesúr odaléptetett az asszony elé.

– Jó estét uraságodnak – köszöntötte az, meglepetten nézve rá. – Miben lehetek szolgálatára?

– Jó estét neked is – köszönt vissza a földesúr. – Gyönyörűen énekel a lányod, büszke lehetsz rá.

– A mostohája vagyok – mondta amaz nyomatékosan, mintegy tiltakozva. – Gonosz mostoha – tette hozzá, majd bántóan felnevetett, kivillantva egyetlen fogát.

– Éppen egy ilyen csalogány hiányzik a kastélyomból – mondta a földesúr –, hogy egész nap gyönyörködjek az énekében. Mennyiért adod el nekem?

– Tíz aranyért – vágta rá gondolkodás nélkül az asszony. – De ha meggondolja magát uraságod – folytatta kajánul mosolyogva –, a duplájáért fogadom csak vissza.

– Áll az alku – válaszolta erre a földesúr. – Holnap reggel érte küldök egy kordét.

A lányt megfürdették, és szép ruhába öltöztették. A földesúr pesztrát fogadott mellé, hogy gondját viselje és tanítgassa az illedelmes viselkedésre és szép beszédre. A cselédek a kedvét keresték, és szeretettel bántak vele. Szóra bírni azonban nemigen tudta senki. Ha kérdezték, legtöbbnyire csak bólogatott vagy tagadólag rázta a fejét, szégyenlősen. Eleinte ámulatba ejtette a bőség, a pompa és ragyogás, de aztán egyre idegenebbnek érezte, miként a derűt, vidámságot is, és nem oldódott a gyanakvása az emberek kedvességével szemben. Ha csak tehette, a kastélyt körülölelő hatalmas kertben sétálgatott, vagy el-elüldögélt egy padon. Az állatok furcsamód nem féltek tőle; galambok, rigók, pintyek, cinkék, verebek röpködtek és mókusok ugrándoztak körülötte, vagy telepedtek mellé a padra, de még a vállára is. Mindig vitt nekik eleséget, és a tenyeréből ettek. A pávák és aranyfácánok nagy kegyesen hagyták, hogy megsimogassa őket.

Jó két hete lakott már a kastélyban, de még senki sem hallotta énekelni. Ha meglátta a földesurat, elfutott és elbújt előle. Egy alkalommal azonban annyira belefeledkezett a színpompás, bódító illatú virágok szagolgatásába, hogy túl későn vette észre, és annak sikerült elkapnia a karját.

– Azért vettelek magamhoz – mondta neki –, hogy hallgassam az énekedet, és arra számítottam, hogy sose fogysz majd ki a szebbnél szebb dalokból. Bőségben van részed, szép ruhákban járhatsz, minden kívánságod teljesül, és szeretettel bánnak veled. Hogyhogy sohase énekelsz?

A lány elfordította a fejét, és félénken, szánni való erőfeszítéssel szabadulni próbált.

– Nincs miért – felelte végül alig hallhatóan.

A földesúr megütközött a válaszon. Sehogy se értette.

– Akkor visszaadlak a mostohádnak – mondta némi gondolkodás után, bosszúsan.

A lány arca alig észrevehetően felderült.

Ahogy pár hét múlva, egy hűvös, borús, szeles alkonyon a földesúr ellovagolt a tanya előtt, az udvar homályából újra hallhatta a lány énekét.

Még gyönyörűbbnek találta, mint azelőtt.

Könyvajánló

A férfi ráérősen, különösebb érdeklődés nélkül lapozgatta a könyvet, bele-beleolvasott, és végül visszatette a többi közé.

– Már megbocsásson – fordult hozzá a mellette álló nő –, nagy élménytől fosztja meg magát, ha nem veszi meg. Mondhatom, a legjobb könyv, amit valaha is olvastam.

– Igazán? – csodálkozott el a férfi. – Tudja, én nem vagyok egy nagy olvasó. Általában untatnak a könyvek, a kortárs irodalommal szemben meg igencsak bizalmatlan vagyok.

– Ó, ez egészen különleges könyv – lelkendezett a nő. – Bölcseleti-misztikus próza, de nem az elvont elmélkedés síkján, hanem fordulatos cselekmények keretébe foglalva. A stílusa meg egyenesen lenyűgöző.

– Akkor megveszem – mondta a férfi, de inkább csak hogy kedvében járjon a nőnek.

– Nem fogja megbánni. Én is veszek egyet, ajándékba valakinek.

Együtt mentek a pénztárhoz.

– Ha ráér, megihatnánk egy kávét – kockáztatta meg a férfi, miután kiléptek a könyvesboltból, és mindjárt egy presszó elé értek.

– Egy kicsit szűken vagyok az idővel, de belefér – válaszolta a nő.

Valójában örült a meghívásnak; rokonszenvesnek találta a férfit.

Leültek egymással szemben, és a pincér máris kiszolgálta őket.

– Szóval nem nagyon szereti az irodalmat – szólalt meg a nő, miután belekortyolt a kávéjába.

– Inkább a technika és a tudományok érdekelnek – válaszolta a férfi. – A repülés, az űrhajózás, de főleg a csillagászat.

– Azért ígérje meg, hogy elolvassa – mondta a nő.

– Megígérem – válaszolta a férfi. – Ha megadja a telefonszámát, felhívom, és beszélgethetnénk róla, ha majd elolvastam.

– Rendben – mondta a nő, és átnyújtott neki egy névjegykártyát. – Higgye el, nem fogja megbánni. Én egyszerűen nem tudok betelni vele. Mintha sokadik alkalommal is először olvasnám, újra meg újra felfedezem. Kíváncsi lennék a szerzőjére.

– Lehet, hogy csalódna, ha látná – mondta a férfi.

– Nem nagyon – felelte a nő némi tűnődés után. – Valamiért úgy gondolom, nem egy szimpatikus ember. Inkább rosszarcú meg eléggé elhanyagolt. Valószínűleg beteges. Szinte biztos, hogy erős dohányos, és nem kizárt, hogy alkoholista, vagy valamilyen más káros szenvedély rabja. Talán éppen pusztuló testéből táplálkozik a rendkívüli alkotó képessége, mint sok nagy művész esetében. És persze magának való, mogorva, összeférhetetlen. Csúnyasága ellenére is nárcisztikus, arcáról sugárzik a felsőbbrendűség gőgje.

– Maga igazán okos nő – mondta a férfi őszinte elismeréssel.

– Köszönöm – válaszolta az. – Lehetnék sokkal okosabb is. Lassan mennem kell – mondta aztán, ahogy megitta a kávéját, és az órájára pillantott.

– Kár – mondta a férfi. – Akkor hívom a pincért. Előtte, ha gondolja, dedikálom a könyvet.

A nagy lehetőség

A férfi hetvenéves születésnapján számot vetett az életével, és arra a következtetésre jutott, hogy elhibázta. Fohásszal fordult Istenhez, hogy újrakezdhesse. Mert becsületben őszült meg, Isten irgalmas volt hozzá, és meghallgatta a fohászát.

– És honnan szeretnéd újrakezdeni? – kérdezte tőle.

– Húszéves koromtól – vágta rá gondolkozás nélkül.

– Rendben van. Akkor hát ötven évet fogsz visszamenni az időben – válaszolta az Úr. – De ahhoz, hogy lélekben is húszéves legyél – folytatta –, ezt az ötven évet mindenestől törölnöm kell az emlékezetedből. Erre az alkura sem fogsz hát emlékezni. Rendben?

– Természetesen, Uram – felelte ő. – Hálásan köszönöm!

Kimondhatatlanul boldog volt, nem győzött hálálkodni.

Máris ott találta magát az ötven évvel korábbi világban, húszévesen, élete első húsz esztendejének minden élményével, emlékével és tapasztalatával.

Ám mivel nem emlékezett a további múltjára, melynek az isteni kegy folytán újból mint jövőnek nézett elébe, sorra ugyanazokat a döntéseket hozta meg, amelyeket egyszer már meghozott, ugyanazokat a hibákat követte el, amelyeket egyszer már elkövetett, és ugyanazok a dolgok történtek meg vele, amelyek egyszer már megtörténtek. Némelyikre számított, némelyik meg váratlanul, felkészületlenül érte, éppúgy, mint annak idején. Pontosan úgy alakult tehát a sorsa, mint előzőleg. Hetvenéves korára megint úgy ítélte meg, hogy elhibázta az életét, és ugyanazzal a fohásszal fordult Istenhez.

Isten irgalmas volt hozzá, és meghallgatta a fohászát.

– Rendben van – mondta neki. – Húszéves leszel megint, ám lélekben koros emberként, hetven évednek minden élményével, emlékével és tapasztalatával. Erre az alkura azonban nem emlékezhetsz majd.

– Köszönöm, Uram – mondta ő. – Hálásan köszönöm!

Kimondhatatlanul boldog volt, nem győzött hálálkodni.

Máris ott találta magát a száz évvel korábbi világban, húszévesen, ám hetven évének minden élményével, emlékével és tapasztalatával.

Az egykori legelső fontos, ám most elhibázottnak ítélt döntése helyett lelkesen, nagy reményekkel hozta meg azt, melyet akkor elvetett. Ám ennek folyományaként a továbbiakban sorra olyan döntések előtt találta magát – nem ritkán tanácstalanul –, melyeket a múltban nem kellett meghoznia. Némelyik aztán jónak, némelyik meg rossznak bizonyult. Azt többnyire sikerült elkerülnie, hogy elkövesse ugyanazokat a hibákat, amelyeket egyszer már elkövetett – majd az isteni kegy folytán tudtán kívül megismételt –, ám óhatatlanul elkövetett másokat. Szinte semmi hasznát nem vette tehát a már kétszer is megélt múltjából hozott tapasztalatainak. Más, olykor egészen más dolgok történtek meg vele, mint amelyek abban történtek. Némelyikre számított, némelyik meg váratlanul, felkészületlenül érte, éppúgy, mint annak idején. Egészen másként alakult a sorsa, ám hetvenéves korára ugyanúgy elhibázottnak ítélte meg az életét, és ugyanazzal a fohásszal fordult Istenhez.

Isten irgalmas volt hozzá, és nem hallgatta meg a fohászát.

Fekete mágia

Felfuvalkodott, goromba, cinikus, gátlástalan, hazug, jellemtelen ember volt, telhetetlen élvhajhász, olykor fékeveszett duhaj. Pokolra való, mondták róla.

Ám ha tollából vers fakadt, az csupa báj volt, melegség, szeretet, fény és derű: egy ártatlan, tiszta lélek fennkölt szárnyalása.

Köztudott volt – alighanem a valamikori, egyetlen barátja, egyszersmind pártfogója és jótevője révén –, hogy az Óda a nyárhoz című, egyik legszebbnek tartott versét egy zord téli estén, sivár padlásszobájában fagyoskodva írta, a hasonlóan nagyra becsült Óda a télhez címűt pedig egy tikkasztó nyári estén, ugyanott, a hőségtől gyötörve. Az is köztudott volt – alighanem szintén a valamikori, egyetlen barátja, egyszersmind pártfogója és jótevője révén –, hogy a világirodalom egyik legszebb szerelmes verseként számon tartott Óda a szerelemhez ihletője egy alig húszéves bordélyházi szajha volt – ő akkor már túl járt a negyvenen –, akit pár héten át rendszeresen látogatott, s akit ily alkalmakkor beleegyezésével, együttlétük rituáléjának elmaradhatatlan részeként a legváltozatosabb módon bántalmazott. A rosszéletű lánynak egy napon nyoma veszett, ő pedig érezte, szinte teljes bizonyossággal tudta, hogy soha többé nem fogja viszontlátni. Akkor fogant meg benne az a vers.

Azt azonban – hogy, hogy nem – talán csak a későbbi életrajzírója tudta, hogy a valamikori, egyetlen barátját, egyszersmind pártfogóját és jótevőjét, aki nagy rajongója volt, és maga is verselgetett, a legmesszebb menőkig kihasználta, valósággal élősködött rajta, miközben előszeretettel alázta meg – ám hogy el ne veszítse, mindannyiszor ki is engesztelte valamiképpen –, és mindvégig éreztette vele a maga felsőbbrendűségét. Végül pedig elszerette tőle a feleségét, akinek alig néhány hónap múltán azonban kiadta az útját, öngyilkosságba kergetve az ilyenformán mélységesen megalázott és az önbecsülését végleg elvesztett férjet. Ezt követően írta meg Óda a barátsághoz című versét, az egyik legnemesebb emberi értéknek és köteléknek e páratlanul gazdagon árnyalt poétikus értelmezését, dicshimnuszát, egyben megkapó, személyes tanúságtételét.

Még nem volt ötvenéves, amikor megírta Himnusz az élethez című, háromszázharminc sorból álló, egybefüggő versfolyamát, amelyet méltán a világirodalom talán legszebb, legegyetemesebb tartalmú és legnagyobb hatású költeményeként tartanak számon. Szerteágazó gondolattársításai, gazdag jelképisége, sokszor merész hasonlatai és szóképei ellenére üzenete egyértelmű és összefoglalható egy közhellyel: az élet felbecsülhetetlen kincs.

Megírása után a költő teljesen megváltozott, egyik napról a másikra. Elhagyta a rossz szokásait, magányba vonult, és naphosszat csak heverészett a padlásszobájában. Egy vasárnap templomba ment, hogy meggyónjon, de amint belépett, visszarettent a felismeréstől, hogy nem győzné sorolni a bűneit, és úgy érezte, nem is érdemelne feloldozást. Aznap éjjel, álmában érte a halál. Szép halála volt tehát; talán mégis feloldozást nyert.

Az életrajzírójában, aki igencsak jártas volt az alkotáslélektan akkoriban ugyan még gyerekcipőben járó tudományában – neki magának is voltak elképzelései és elméletei e téren, melyek többsége később igazolást is nyert –, e vers kapcsán felmerült a gyanú, hogy megírásához a költőnek, egyéniségéből, lelki alkatából, a benne működő „motivációs mechanizmusok” sajátos jellegéből adódóan ki kellett oltania egy emberéletet. Ez irányú, alapos kutatásainak eredményeként arra a következtetésre jutott – melyről említést is tesz az életrajzban –, hogy egy rejtélyes, felderítetlen gyilkosság, amely nem sokkal a vers megszületése előtt történt, összefüggésbe hozható ővele. Pontosabban nem zárható ki, hogy ő volt a tettes.

Az ítész

Bölcs remetének tartanak, pedig nyomába sem érhetek néhai mesteremnek – nyugodjék békében. Mikor tanítványául fogadott, azt mondta, mozgalmas, kalandos, megpróbáltatásokban és fordulatokban gazdag életem oly sok tanulsággal szolgál, hogy jószerével bárki fordulhat majd hozzám tanácsért. Tény, hogy még sose vallottam szégyent. Legutóbb, alig néhány napja, egy valamikori bíró keresett fel zarándokútja során, nem kis meglepetésemre.

– A legszentebb dolog volt számomra az igazságosság – kezdte a mondanivalóját. – Kérlelhetetlen szigorral ítélkeztem, ami miatt igen nagy tekintélyre és megbecsülésre tettem szert. Enyhítő körülmények nem léteztek számomra, csak bűn és méltó büntetés. Egyszer mégis égbekiáltó igazságtalanságot követtem el, és ma sem értem, hogy miért: életfogytiglani rabságra ítéltem valakit, pedig ártatlannak találtam. Furcsamód elégtételt éreztem, és tiszta volt a lelkiismeretem: mintha felsőbb sugallatra hoztam volna azt az ítéletet. Sok év elteltével azonban egy napon arra ébredtem, talán egy álmom nyomán, amire nem emlékeztem, hogy bűntudat gyötör. Azóta sem tudok szabadulni tőle. A hivatásomat otthagytam, a vagyonomból pedig csak annyit tartottam meg, amennyiből szerényen eléldegélhetek. Rendszeresen tartok szigorú böjtöt, és gyakorta kelek zarándokútra, de mindhiába. Tudom, csak akkor lelnék megnyugvást, ha elnyerném az ő megbocsátását.

– A megbocsátás nem gyógyír a bűntudatra – szólaltam meg némi gondolkozás után –, csak a vezeklés. A megbocsátás ugyanis csak azt oldozza fel, aki ellen vétkeztünk; az ő lelkét tisztítja meg a sérelemtől, haragtól vagy akár a gyűlölettől és bosszúvágytól, csak az ő lelkének hoz megbékélést. A sértő, a vétkes, a bűnös csak önkéntes vezeklés által nyerhet feloldozást. Ha életfogytig tartó rabságra ítélted azt az ártatlant, akkor életed végéig vezekelned kell. Ám könnyíthet a lelkiismereteden például annak a gondolata, hogy ő időközben megszökhetett a börtönből, és új életet kezdett valahol, ahol nem ismerték és nem keresték, vagy akár a világtól elvonulva. Miért ne hihetnél benne?

– A Várbörtönbe zárattam – mondta –, ahonnan szinte lehetetlen megszökni.

– Szinte lehetetlen, tehát lehetséges – mondtam erre én. – Abban is hihetsz, a lelkiismereteden könnyítendő, hogy elkövetett valami súlyos bűnt, amire nem derült fény, és amiért valóban életfogytig tartó rabságot érdemelt volna. Vagy éppen egy ilyen bűn elkövetését forgatta a fejében. Tudtodon kívül bár, de mindkét esetben helyesen ítélkeztél. Talán éppen ez volt ama felsőbb sugallat mögött, Isten a tudója. Minderről bizonyosságot ugyan nem szerezhetsz, hinni azonban hihetsz benne, és akkor fel is hagyhatsz a vezekléssel. A hit olykor fontosabb és hasznosabb, mint a bizonyosság. Ennél többet nem is nagyon mondhatnék.

– Köszönöm, hogy meghallgattál – válaszolta némi gondolkodás után. – Azt hiszem, sokat segítettél.

Nem ismert fel. Igaz, csak egy futó pillantást vetett rám, amikor kimondta fölöttem azt az ítéletet, és sok-sok esztendő eltelt azóta. Nem bocsátottam meg neki, és nem is fogok. Valójában nincs mit. Annak idején súlyos bűnt követtem el, amiért életfogytiglani büntetést érdemeltem volna, de nem derült rá fény. Vérszemet kaptam, és egy újabb, hasonló bűn elkövetését forgattam a fejemben, de már nem állt módomban végrehajtanom. Szökésem a Várbörtönből regénybe illő történet, ahogy mondani szokás.

Szárnypróbálgatások

Egyik ismerősének kérésére a neves író készségesen elvállalta, hogy elolvassa egy fiatalember első irodalmi próbálkozását, egy elbeszélést, véleményt mond róla, felhívja a figyelmét az írás esetleges hibáira, fogyatékosságaira, és adott esetben ellátja útmutatásokkal az írói mesterséggel kapcsolatban.

A házának teraszán álló asztalnál kínálta hellyel a fiatalembert, aki a megbeszélt időpontban érkezett. A megilletődöttség legcsekélyebb jelét sem mutatta. Felszabadultan, olykor indokolatlan részletességgel válaszolt a személyét illető, a formaságok keretein belül feltett néhány kérdésre. Kissé dallamos hanghordozásából, ráérős mozdulataiból, élénken csillogó tekintetéből, egész lényéből túláradó derű sugárzott. Az író meglátása szerint oktalan derű. Arra gondolt, hogy színésznek, muzsikusnak, festőnek, de még költőnek is bizonyára rokonszenvesnek találná. Leendő íróként azonban nem tett rá igazán kedvező benyomást: egykori önmagára ismert benne.

– Ez tehát az a bizonyos elbeszélés – mondta, és kezébe vette az előtte heverő irattartót.

– Igen – válaszolta lelkesen a fiatalember. – Szerelmi történet…

– Nem kell beszélned róla – szakította félbe az író. – Hozd vissza öt év múlva – tette hozzá, és visszaadta neki.

A fiatalember megdöbbent, elsápadt, és értetlenül nézett az íróra. Aztán megsemmisülten, egy lassú, tétova mozdulattal átvette az irattartót.

– De hát ez az írás… öt év múlva is ugyanaz marad – hebegte némi hallgatás után.

– Minden bizonnyal – mondta az író. – Te viszont már nem leszel ugyanaz, mint aki most vagy. Lehet, hogy egy idő után már szégyellni fogod, és tűzbe veted. Az is lehet, hogy boldog leszel, és elfelejted az írói ambícióidat. Ha pedig ennyi idő után is vállalod, akkor talán érdemes az olvasásra.

Napokba telt, mire megbékélt a kudarcával. Rájött, hogy az író közvetve valójában a pártfogásáról biztosította őt azzal, hogy megjelölt egy időpontot – ha mégoly távolit is – egy újabb találkozásra. És kétségkívül igaza volt abban, amit mondott. Csak éppen bele sem nézett az írásába. Ezt azért sokáig nehezményezte.

Öt év múlva megint ott ültek a teraszon. A fiatalember visszafogottabbnak, szerényebbnek, már-már félénknek mutatkozott, és kissé feszült várakozás tükröződött az arcán.

– Visszahoztad hát az elbeszélésedet – tért rá a tárgyra az író egy rövid bevezető beszélgetés után.

– Nem – mondta a fiatalember. – Megsemmisítettem, és egy másikat hoztam helyette.

– Mi a témája? – kérdezte az író.

– Egy rejtélyes haláleset – felelte amaz kissé bátortalanul. – Gyilkosság vagy öngyilkosság, nem derül ki.

– Mást nem írtál közben?

– Nem.

– Nehezen írsz?

– Nehezen – vallotta be a fiatalember kissé szégyenkezve. – Legfeljebb egy oldalt vagyok képes megírni, ha egy egész nap a rendelkezésemre áll.

Az író elkérte tőle az irattartót, találomra elolvasott egy oldalt az írásból, majd összecsukta.

– Jó minőségű szöveg, de bizonyára túl sok munkádba került – mondta aztán. – Ráadásul bárki írhatta volna, aki szabatosan, tömören és megbízható stílusérzékkel tud fogalmazni. Szinte hibátlan, csak éppen az hiányzik belőle, ami az irodalom rangjára emelné: a szerző keze nyoma. Vagyis az eredetiség. Hozd vissza öt év múlva.

A fiatalember nem lepődött meg. Szó nélkül tudomásul vette a hallottakat, sőt némi hálát is érzett az író iránt.

Öt év elteltével újra találkoztak. Már nyoma sem látszott egykori magabiztosságának. Kissé megkeményedtek a vonásai, s a tekintetében elhalványult a lelkesedés fénye.

– Visszahoztad hát – mondta az író a tárgyra térve.

– Nem. Megsemmisítettem – válaszolta ő. – Egy másikat hoztam helyette. Egy hosszabb elbeszélést.

– Miről szól?

– Igazán nem tudnám megmondani. Többféle témát kibontakoztattam benne különböző síkokon, egymással összefüggésben.

– Könnyebben írsz, mint korábban?

– Valamelyest.

Az író felnyitotta az előtte fekvő irattartót, és találomra elolvasott három oldalt az írásból.

– Jó úton haladsz – mondta. – Már-már eredeti. Dolgozz még rajta, és hozd vissza három év múlva.

Nem lepődött meg, viszont örömmel könyvelte el, komoly biztatásnak vette, hogy közelebbi időpontot kapott a következő találkozáshoz.

Három év elteltével újra ott ültek a teraszon.

– Mi lett hát annak az írásnak a sorsa? – kérdezte az író a szokásos, rövid bevezető beszélgetés után.

– Tökéletesítettem, amennyire tőlem tellett, és számos ötletem támadt a bővítésére, gazdagítására – felelte ő. – Végül egy egész könyv sikeredett belőle… Alig pár hónapja, hogy megjelent – tette hozzá kissé bátortalanul, arra számítva, hogy amaz közömbösen fogadja a hírt.

– Gratulálok! – mondta az őszinte elismeréssel, majd felállt, és kezét nyújtotta neki.

– Köszönöm, igazán köszönöm – hálálkodott ő zavartan, nagy megtiszteltetésnek véve a kézszorítást. – Örömmel adok egy példányt belőle – mondta felbátorodva, miután visszaült a székre, majd elővette a táskájából, és átnyújtotta neki. – Természetesen dedikáltam, kifejezve hálámat a segítségedért. Elhoztam egy irodalmi magazint is, amiben olvasható róla egy hosszú kritika vagy inkább elemzés és egyben méltatás.

– Én magam írtam, álnéven – mondta erre amaz.

– Köszönöm – mondta ő kissé zavartan a meglepetéstől és meghatottságtól. – Azt hiszem, megtanultam a leckét, amit el ugyan nem magyaráztál – folytatta némi hallgatás után. – De már tudom, a nagy mesterek nem magyarázatok révén tanítanak, hanem rávezetik a tanítványaikat a lényeglátás, a megvilágosodás útjára.

– Így igaz. Ezt a módszert követte az én néhai mesterem is, nyugodjék békében.

A másik elcsodálkozott.

– Vagyis el sem olvasta az írásaidat? – kérdezte.

– Nem. Csak az első könyvemet. A másodiknak a megjelenését már nem érte meg.

Kissé eltűnődött, aztán beszélt tovább.

– Elárulom, nekem őrajta kívül egy madár is a segítségemre volt abban, hogy eljussak a felismeréshez, miszerint az íróvá érés lényegében öntörvényű folyamat. Egy ódon bérház legfelső emeletén laktam akkoriban, és a szobám ablakából egy hatalmas, de már pusztuló fa gyérülő lombjára láttam. Egy szép, kora nyári délelőtt tanúja lehettem, ahogy egy kifejlett madárfióka éppen elhagyja a fészkét. Kiállt a szélére, majd néhány szárnypróbálgatás után már boldogan röpködött egyik ágról a másikra. Hamar szem elől vesztettem, elszállt valamerre. Nem kellett megtanulnia repülni – jöttem rá –, hanem csak felnőnie ahhoz, hogy repülni tudjon. Mindaddig hiábavaló is lett volna tanítgatni… Gondolom, vannak terveid a közeljövőre nézve, már ami az írást illeti – folytatta némi tűnődés után, másra terelve a szót.

– Igen, vannak. Remélem, nem ez lesz az egyetlen könyvem. Legelőször azonban megírom ennek megszületése előzményeit, vagyis a veled való találkozásaim rövid történetét. Annak hallatán, amit az imént elmondtál, arra gondoltam, hogy a címe lehetne „szárnypróbálgatások”. Mit szólsz hozzá?

– Megjárja. De megerősítést, ötleteket és tanácsokat ne várj tőlem. Még kevésbé, mint eddig.

Nem sokkal ezt követően az író rátalált élete párjára. Boldog lett. Példás férj és családapa vált belőle, és egy sort sem írt többé. Egyetlen könyve megszületésének előtörténetét jó húsz év elteltével az egyik fia írta meg.

Az ő segédletével persze.

Fogságban

A legapróbb részletekig megtervezte a szökést, minden eshetőséget figyelembe véve. Már csak a megfelelő alkalomra várt, bizonyos körülmények szerencsés egybeesésére. Tudta, hogy akár hónapokig is várnia kell. Senkinek sem beszélt a tervéről. Igaz, egyszer megpróbálta szóba hozni az Ácsmesternek. Mindenki így emlegette, a szakmája miatt. Komoly, megfontolt, halk szavú ember volt, jóformán még elején a férfikornak. Rendíthetetlen derű sugárzott belőle, a közelsége bátorítást adott. A földije volt, bár egy távolabbi faluból.

– Te sose gondolsz a szökésre? – kérdezte tőle a pihenő alatt, ahogy egy kőtömbön üldögéltek.

Az nagyot szívott a cigarettájából, majd lassan kifújta a füstöt.

– Az ember élete bármilyen formában egyfajta fogság – mondta aztán, de nem nézett rá. – Minekünk meg valamiért ez a formája is kijutott. Helytállni, az a legfontosabb. A legjobbat adni magunkból, ilyen körülmények között is. Ebben nagyobb az esély a túlélésre, mint a szökésben.

A háború már több éve véget ért, ők azonban nem tudták, hogy szabadulnak-e valaha is a fogságból, a kényszermunkatáborból.[1]

Sikerült végrehajtania a tervét, és nem kevés viszontagság után végül hazajutott. Ám egy kicsit idegennek találta egykori környezetét, és valamiért nem érezte magát igazán szabadnak. „Az ember élete bármilyen formában egyfajta fogság.” – jutottak eszébe gyakran az Ácsmester szavai. Kisszerűnek érezte a mindennapok teendőit, gondjait, és érdektelennek a történéseit. Egyre inkább szégyellte, hogy megszökött; mintha cserbenhagyta volna a sorstársait.

A következő évben szabadon engedték a hadifoglyokat. Biztosra vette, hogy az Ácsmester is hazakerült. Egy napon elhatározta, hogy felkeresi. Elutazott hát a falujába. Betért a kocsmába, és a csapostól érdeklődött felőle, miután kért egy pohár bort.