Írta: Namina Forna

A mű eredeti címe: The Gilded Ones

Fordította: Béresi Csilla

Szerkesztő: Szaszkó Gabriella

Nyelvi korrektor: Vangel Márk

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© Namina Forna

© Béresi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borító:

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 432 9 (epub), kiadói kód: MX-1585e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Apámnak, aki megtanított álmodni.
Anyámnak, akitől élni tanultam.
És nővéremnek, aki mindenben a segítségemre volt.

1

Ma van a Tisztaság Próbája.

Egyfolytában ez a nyomasztó gondolat motoszkál a fejemben, miközben a csűrbe sietek a köpenyemért, mert fázom. Kora reggel van, és a nap még nem kapaszkodott égi útján a kicsiny majorságunkat övező, hóborította fák fölé. Árnyak gyűlnek a sötétben, a lámpásom vetette vékonyka fénysugár körül. Megborzongok, ami semmi jót nem sejtet. Mintha lenne valami a látóterem határán…

Csak az idegeim játszanak velem, mondom magamnak. Korábban is sokszor éreztem ezt a borzongást, még ha nem is láttam semmi különöset.

A csűr ajtaja nyitva áll, amikor megérkezem, egy póznára akasztott lámpa világítja be. Apám odabent van, épp a szénát teregeti szét. Törékenynek tűnik a sötétben; magas, magába görnyedő alak. Alig három hónapja még majd kicsattant az egészségtől és életerőtől, egyetlen ősz szál sem vegyült szőke hajába. Aztán anyámmal együtt ágynak döntötte a kanyaró, ami egy csapásra reumás szemű, ritkuló hajú, hajlott hátú öregemberré változtatta.

– Korán felébredtél – mondja csendesen, és rám villantja szürke szemét.

– Nem tudtam tovább aludni – felelem. Felveszek egy tejes sajtárt, és megindulok a legtermetesebb tehenünk, Norla felé.

Egymagamban kellene pihennem, mint a többi lánynak a Próba előtt. Mióta anyám három hónappal ezelőtt meghalt, nincs elég kéz a munka elvégzésére a majorságban. Pislogni kezdek, mert a gondolat könnyeket csal a szemembe.

Apám újabb adag szénát vesz a villájára.

– „Áldassék, aki az Örökkévaló Isten dicsőségére ébred” – idéz az Örök bölcsességek könyvéből. – Eszerint készen állsz a mai napra?

– Igen – bólintok.

Ma délután Durkas vizsgálat alá veti a falu valamennyi tizenhat éves lányának tisztaságát. Ha kiálljuk a Próbát, hivatalosan is a közösség tagjaivá válunk. Eladósorba kerülök: férjhez mehetek.

Ez a gondolat újabb szorongásrohamot kelt bennem.

Apámra sandítok. Megfeszül a teste, nehézkesen mozog. Ő is fél.

– Eszembe jutott valami, apám – kezdem. – Mi lesz ha, ha… – Elhallgatok. A kimondatlan kérdés, a megnevezhetetlen rettegés súlya megüli a csűr félhomályát.

Apám biztatónak szánt mosollyal válaszol, de a szája sarka feszült marad.

– Mi aggaszt, Deka? Nekem elmondhatod.

– Mi lesz, ha nem bizonyul tisztának a vérem? – szakadnak ki belőlem a rettenetes szavak. – Ha elűznek a papok? – suttogom.

Lidérces álmaim szólnak erről, melyek összeolvadnak más rémálmokkal. Sötét óceán vesz körül ezekben, miközben anyám hangja szólít.

– Ezért aggódsz?

Igenlően megbiccentem a fejem.

Habár ritkán fordul elő, mindenki tud valakinek a nővéréről vagy rokonáról, akit tisztátalannak találtak. Utoljára évtizedekkel ezelőtt esett meg ilyesmi, apám egyik unokahúgával. A falubeliek máig pusmognak arról, hogyan vonszolták el a papok, hogy azután soha többé ne láthassák. Apám családjára azóta is a gyanú árnyéka vetül.

Ezért is olyan szenteskedők. Buzgó templomjárók, és nagynénéim maszkja még a szájukat is eltakarja. Mert mire int az Örök bölcsességek is: „Csak tisztátalan, istentagadó, züllött némberek nem takarják el magukat Ojomo tekintete elől.” Az intés azonban csak az arc felső részére vonatkozik: a homloktól az orrcimpáig. Nagynénéim a szemüket is négyzet alakú, átlátszó anyaggal fedik el.

Mikor apám anyámmal az oldalán tért vissza a katonáskodásból, a família azonnal kitagadta. Túl kockázatos lett volna befogadni egy jöttmentet, aki talán tisztátalan is volt.

Azután megszülettem én: elég sötétbőrű voltam ahhoz, hogy teljességgel délinek nézzenek. Ennek viszont ellene mondott apámra hajazó szürke szemem, vágott állam és hullámos hajam.

Egész eddigi életemet Irfutban töltöttem; itt születtem és nevelkedtem, mégis idegenként kezelnek, megbámulnak és ujjal mutogatnak rám, kirekesztenek maguk közül a helybeliek. Még a templomba sem engednének be, ha apám valamelyik rokona hőzöngeni kezdene. Arcom hiába kiköpött mása az övének, ez sem elég. Be kell bizonyítanom, hogy tiszta a vérem, csak ezzel a feltétellel fogad be a falu és apám rokonsága.

Apám odajön hozzám, és biztatóan rám mosolyog.

– Tudod, mit jelent tisztának lenni, Deka? – kérdezi.

Az Örök bölcsességek egyik idézetével válaszolok:

– „Boldogok a szelídek és alázatosak, az embernek szerény és igaz lányai, mert ők makulátlanok az Atya színe előtt.”

Minden lány kívülről fújja ezt a kitételt. Ezt mondjuk el a templomba lépve, mert arra int, hogy a feleség a férfi gyengébbik fele és alázatos szolgálója, akivel ura és parancsolója kénye-kedve szerint bánhat.

– Alázatos – meg persze a többi is – vagy-e, Deka?

– Azt hiszem, igen – bólintok.

Bizonytalanul megrebben a szeme, de mosolyogva homlokon csókol.

– Akkor minden rendben.

Visszatér a szénához. Továbbra is aggodalmakkal telve ülök le Norla elé. Elvégre sok másban is emlékeztetek anyámra, amiről apám nem tud, és amiért az itteniek még jobban megvetnének, ha valaha is rájönnének.

Tennem kell róla, hogy titokban maradjon. Az itteniek soha nem tudhatják meg.

Soha.

Még kora reggel van, mikor kiérek a főtérre. Enyhén csípős a levegő, a közeli háztetőkön jégcsapok csüngnek. Ennek ellenére hét ágra süt a nap, felszikráztatva Ojomo templomának magas oszlopait. Ima ez az árkádos oszlopsor: az egymás után felragyogó kövek Ojomo szekerének előrehaladását tükrözik vissza az ég boltozatán. A főpapok a segítségükkel jelölik ki a tavaszi és téli Próbák időpontjait. Látványuktól újra rám tör a szorongás.

– Deka, Deka! – Ismerős, suta lány integet az utca túloldaláról.

Elfriede az. Izgatottan siet át hozzám. Olyan szorosan fogja össze a köpenyét, hogy csillogó zöld szemén kívül semmi mást nem látok belőle. A főtérre érve mindketten igyekszünk elrejteni az arcunkat. Én a bőröm színe miatt, ő meg azért, mert arca bal felét halványpiros anyajegy csúfítja el. A lányok fedetlen arccal járkálhatnak a Próba eljöveteléig, még sincs értelme felhívni magunkra a figyelmet, kivált egy ilyen napon, mint a mai.

Ma reggel Irfut kicsiny, macskaköves főterén több százan tolonganak, és percenként érkeznek az újabb szekerek. Egész Oterából sereglenek ide: fennhéjázó déliek a sötétbarna bőrükkel és a bongyor hajukkal; könnyed modorú nyugatiak, akik a fejük búbján csavarják kontyba hosszú, fekete hajukat, és teletetoválják aranyló bőrüket; harsány, rózsaszín bőrű északiak hajadonfőtt a hidegben, csillogó szőke hajkoronájukkal; végül csöndes keletiek, akiknek bőrszíne a sötétbarnától a tojáshéj sápadt fehérjéig terjed, és egyenes szálú, selymes hajuk csillámló patakokban omlik a hátukra.

Noha Irfut az isten háta mögött van, lányai híresen szépek. Messze földről idevonzzák a férfiakat, akik szemlét tartanak a kínálat felett, mielőtt az eladósorba került hajadonok maszkot öltenek. Sok lány talál ma jövendőbelire, ha ugyan nem talált rá már korábban.

– Hát nem izgalmas, Deka? – vihorászik Elfriede, és az ünnepi díszítésre mutat. Az eladósorba került lányok házának ajtaját lángvörösre festették. Az ablakokban kisebb-nagyobb vidám zászlók lobognak, és minden bejáratot tarkabarka lámpások ékesítenek. Gólyalábú, maszkot öltött táncosok és tűznyelők is imbolyognak a tömegben, pörkölt mogyorót, füstölt csirkelábat és kandírozott almát kínáló árusok mellett.

Engem is elfog az izgalom.

– De az – vigyorodom el. Elfriede már húzna is magával.

– Gyerünk, gyerünk! – sürget, miközben már próbál átfurakodni a látogatók sokaságán, akik közül többen rosszallón nyugtázzák, hogy nincs velünk férfi kísérő.

A legtöbb faluban a nők nem mehetnek el otthonról férfiember nélkül. Irfut azonban kicsi, és kevés itt a férfi. A legtöbben házasulandó korukban katonának állnak, ahogy apám is tette fiatalon. Néhányan még a császár testőrgárdájába, a jatuk közé is bekerültek – már amennyiben túlélték a kiképzést. Fel is fedezek párat, a tér szélén ácsorognak csillogó vörös páncélban, éberen.

Legalább tizenketten lehetnek. Jóval többen, mint az a két-három gárdista, akit a császár a téli Próba idejére szokott ideküldeni. Igaz lehet, amiről az emberek suttognak, hogy ebben az évben több Halálsikoly tört át a határon.

Ezek a szörnyetegek évszázadok óta ostromolják Otera déli határvidékét, az elmúlt néhány évben azonban még vehemensebben támadnak. Rendszerint a Próba időpontjára időzítve dúlják fel a falvakat, és rabolják el a tisztátalan lányokat. Az a hír járja, hogy ők kívánatosabbak…

Szerencsére Irfutot ember nem járta, hófödte hegyek és áthatolhatatlan, sűrű erdők gyűrűje védelmezi északon. A Halálsikolyok soha nem találnának ide.

Elfriede nem veszi észre, hogy elmerültem gondolataimban, annyira lefoglalja, hogy a jatukkal kacérkodjon.

– Hát nem csinosak a vörös egyenruhájukban? Úgy hallottam, regruták, akik körbejárják a tartományt. Csodás, hogy a császár ideküldi őket a Próbára!

– Na, igen… – mormogom.

Megkordul Elfriede gyomra.

– Szedd a lábad, Deka! Hamarosan olyan hosszú lesz a sor a pékség előtt, hogy nem győzzük kivárni.

Akkora hévvel rángat, hogy belebotlom egy nagy, masszív alakba.

– Bocsánat – hebegem felnézve.

Egy idegen férfi bámul le rám farkasmosollyal.

– Nocsak, újabb cukorfalat! – vigyorodik el, és még közelebb húzódik.

Elhátrálok előle. Hogy is lehettem ilyen ostoba? A más falvakból származó férfiak a lehető legrosszabbat feltételezik a kíséret nélkül jövő-menő lányokról.

– Sajnálom, de mennem kell – suttogom, ő azonban megragad, mielőtt elmenekülhetnék. Ujjai mohón dolgoznak a köpenyem legfelső gombján.

– Ne csináld ezt, cukorfalat! Légy jó kislány, vesd le a köpenyed, hadd lássam, mi az, amiért idáig veszkelődtünk! – Mielőtt azonban befejezhetné a mondókáját, jókora kezek rántják el mellőlem.

Megfordulva látom, hogy Ionas, Olam elöljáró legidősebb fia mered veszett dühvel az idegenre. Szokásos könnyed mosolyának ezúttal nyoma sincs.

– Ha bordélyba vágysz, van egy a városotokban az út mentén – villan meg kék szeme fenyegetőn. – Talán oda kellene visszamenned!

Méretbeli különbségük elbizonytalanítja az idegent. Noha Ionas a legjóképűbb srácok közé tartozik a faluban szőke loboncával és gödröcskés arcával, egyúttal a legtermetesebb is. Erős, mint a bika, és ugyanolyan ijesztő is.

Az idegen bosszúsan kiköp a földre.

– Ne kapd fel úgy a vizet, fiam! Csak szórakozni akartam egy kicsit. Ez a pipi még csak nem is északi, Ojomo szerelmére!

Minden tagom megfeszül a kéretlen emlékeztető hallatán. Hiába húzom meg magam, hogy minél ártalmatlanabbnak tűnjek, barna bőröm elárulja déli származásomat. Ahhoz a gyűlölt törzshöz tartozom, amelyik réges-régen meghódította Északot, és arra kényszerítette, hogy csatlakozzon a közös, ma Oterának nevezett birodalomhoz. Egyedül a Próba biztosíthatja helyemet a faluban.

Kérlek, uram, engedd, hogy tiszta legyek! Engedd, hogy tiszta legyek! – mormolok el magamban egy gyors fohászt.

Szorosabban összefogom magam körül a köpenyem, és a legszívesebben elsüllyednék, Ionas azonban közelebb lép az idegenhez; arcáról süt a gyűlölet.

– Deka itt született és nevelkedett, mint mi mindannyian – mordul fel. – Ne merj még egyszer hozzányúlni!

Csodálkozva nézek rá, annyira meglep váratlan kirohanása.

– Ahogy az előbb mondtam: én csak egy kis szórakozásra vágytam – hördül fel az idegen. – Gyertek, igyunk egyet! – fordul a barátaihoz.

A társaság zúgolódva visszavonul.

Amint elmentek, Ionas felém és Elfriede felé fordul:

– Jól vagytok? – tudakolja aggódó arckifejezéssel.

– Igen, csak megijedtünk kissé – nyögöm ki.

– De nem nyúlt hozzátok? – kérdi a szemembe nézve. Nehezemre esik, hogy ne feszengjek nyílt tekintete előtt.

– Nem – rázom meg a fejemet.

– Elnézést kérek a történtekért – bólint. – A férfiak néha vadállatok, kivált ilyen csinos lányokkal szemben.

Ilyen csinos lányokkal szemben…

Olyan hévvel ejti e szavakat, hogy belekerül pár pillanatba, mire felfogom, hogy tovább beszél.

– Hová indultatok? – kérdezi.

– A pékhez – feleli helyettem Elfriede, mert nekem továbbra sem akar mozogni a nyelvem. Barátnőm az utca szemközti oldalán álló kicsiny, tetszetős épület felé biccent a fejével.

– Innen figyellek benneteket. Vigyázzatok magatokra! – mondja Ionas, és változatlanul rám szegezi a tekintetét.

Kezd felforrósodni az arcom.

– Hálás köszönet – felelem, és a vihorászó Elfriede oldalán átsietek a pékségbe.

Ionas állja a szavát: végig figyel engem.

A pékség máris tele van emberrel, pont, ahogy Elfriede megjövendölte. A kicsiny üzlet minden szegletét megtöltik a rózsaszínű tisztaság-süteményt és napkorong alakú végtelenség-cipót vásárló háziasszonyok. Maszkjuk világít a félhomályban. A hétköznapokra szóló maszkok rendszerint egyszerűek. A lehető legvékonyabb fadarabokból vagy pergamenből készülnek, és szerencsehozó ima-jelképeket pingálnak rájuk. Ünnepi változataikat azonban geometriai pontossággal, arannyal vagy ezüsttel felfestett napok, holdak és csillagok ékesítik. Ojomo nem csupán a Nap istene, de a matematikáé is. A legtöbb női maszk égi szimmetriája Őelőtte tiszteleg.

A mai nappal nekem is maszkot kell öltenem. Durva pergamenből és vékony faforgácsokból álló fehér félmaszk takarja majd el az arcomat, a homlokomtól az orromig. Nem az igazi, de apámnak csak ilyenre tellett. Talán Ionas udvarolni fog, miután felveszem.

Nyomban el is hessegetem ezt a nevetséges gondolatot.

Vehetek én fel akármit, soha nem leszek olyan szemrevaló, mint a falubeli lányok karcsú alakjukkal, selymes szőke hajukkal és hamvas arcukkal. Én sokkal zömökebb termetű vagyok, a bőröm sötétbarna. Egyedül puha, fekete hajam szól mellettem, ami szerteröpködő, göndör fürtökben fogja körül az arcomat.

Anyám egyszer azt mondta, hogy a hozzám hasonló lányokat csinosnak tartják a déli tartományokban, de rajta kívül senki nem gondolta ezt rólam. Mindenki más csak azt veszi észre, mennyire különbözöm az itteniektől. Nagy szerencse kell hozzá, hogy férjet kerítsek magamnak a közeli falvakból, de meg kell próbálnom. Ha apámmal bármi történne, a rokonsága valószínűleg cserbenhagyna.

Kilel a hideg, miféle jövőre számíthatnék: templomi szűzként robotolhatnék az áhítatost játszva, vagy – ami ennél is rosszabb – örömlánnyá züllenék valamelyik déli tartományban.

– Láttad, hogy nézett rád Ionas? – súgja a fülembe Elfriede. – Mint aki magának akar. Milyen romantikus!

Lángoló arcomat tapogatva mosolygok rá.

– Ne butáskodj, Elfriede! Csak gavallérként viselkedett.

– Ahogyan rád nézett, az…

– Milyen volt, na, milyen, Elfriede? – kérdezi egy negédes hang, majd gúnyosan felkacag.

Kiráz tőle a hideg. Ne ma, csak ne ma…

Megfordulva Agdával találom szemben magam, falubeli lányok sleppjétől körülvéve. Nyomban rájövök, hogy bizonyára meglátott Ionasszal, mert szinte izzik a haragtól. Fehér bőrével és hirtelenszőke hajával lehet ő a falu szépe, finom arcvonásai mögött azonban rosszindulat lappang.

– Azt hiszed, menten körüldongnak majd a fiúk, ha ma átmész a Próbán? – sziszegi. – Bármennyire is szeretnéd az ellenkezőjét, Deka, nincs az a maszk, ami eltakarja rút déli bőrödet! Vajon mihez kezdesz, ha egyetlen kérőd sem akad? Megkeseredett, csúf vénlány leszel, férj és gyerekek nélkül.

Ökölbe szorul a kezem, olyan erővel, hogy körmeim a húsomba vájnak.

Ne válaszolj, ne válaszolj, ne válaszolj! – adom ki magamnak a parancsot.

Agda most megvetően Elfriedére villantja a szemét.

– Ő legalább eltakarhatja az arcát, te azonban hiába fednéd el az egész testedet, mindenki tudná, mi van alatta…

– Vigyázz a nyelvedre, Agda! – hallgattatja el egy szigorú hang a pult felől.

Norlim asszonyság hangja, Agda Anyjáé. Ahogy mellénk lép, arany maszkján vakítóan felszikráznak a drágakövek. Az asszonyság Norlim elöljáró neje, aki a legmódosabb ember a faluban. A többi nővel ellentétben, akik mindössze arany félmaszkokat vagy ezüst teljes maszkokat engedhetnek meg maguknak, az övé az egész arcát eltakarja. A napsugarakhoz hasonló rajzolat vizeskék szempárt övez. Két keze szintén örvénylő arannyal és féldrágakövekkel díszített.

– „Egy nő szavai édesek legyenek, mint a gyümölcs vagy a méz! – rója meg a lányát az Örök bölcsességek szavaival.

– Igenis, anyám – hajt fejet Agda pironkodva.

– Mellesleg – teszi hozzá Norlim asszony, akinek a szemében vidám maszkja ellenére szánalom ül –, Deka nem tehet róla, hogy a bőre színe ugyanolyan szutykos, mint az anyjáé volt. Ahogy Elfriede sem rejtheti el az anyajegyét. Ilyennek születtek szegények.

Hálám haragba vált át. Szutykos? Szegények? Ezzel az erővel tisztátalannak is nevezhetne! Mégsem tehetek mást, mint hogy jó képet vágva hátrálok az ajtó felé.

– Köszönöm a kedves szavait, Norlim asszony – nyögöm ki távozóban.

Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne vágjam be az ajtót.

Odakint lihegve próbálom visszanyerni az önuralmamat, visszatartani kibuggyanni készülő könnyeimet. Szinte észre sem veszem, hogy Elfriede utánam jött.

– Jól vagy, Deka? – kérdezi.

– Igen – suttogom, és még jobban a köpenyembe burkolózom, nehogy észrevegye, hogy sírok.

És hogy majd szétrobbanok mérgemben.

Nem számít, mit mond Norlim asszony vagy bárki más – nyugtatgatom magam. Nemsokára bebizonyosodik, hogy tiszta vagyok. Nem lehetek biztos benne, hiszen anyám is más volt, mint az itteniek, de elhessegetem feltörő kételyeimet. Neki a halála napjáig sikerült elrejtenie a másságát. Majd én is így teszek. Mindössze az elkövetkező néhány órát kell túlélnem, míg ki nem derül, hogy makulátlan vagyok.

Akkor végre biztonságban leszek.

2

A délelőtt hátralévő része készülődéssel telik: kivasalom apám ünneplőjét, és kisuvickolom a cipőinket. Korábban füzért is fontam szárított virágokból a hajamba, élénkvörös színük tetszetős kontrasztot alkot majd öltözékem szertartásos kékjével. A Próba lezajlása után nyomban az ünneplők közé megyek, jól kell tehát mutatnom. Ami azt illeti, életemben először vagyok hivatalos egy helybeli ünnepre.

Idegeim lecsillapítására az egrespitékkel foglalkozom, ezeket viszem majd az ünnepi lakomára. Igyekszem mindent a lehető legjobban csinálni: egyenesre hajtogatni az éleket, és pont annyi tejszínt kimérni, amennyi szükséges, de nem könnyű kés nélkül. A lányokat tizenöt éves koruktól nem engedik éles tárgyak közelébe, egészen addig, amíg a Próba tisztának nem nyilvánítja őket. Az Örök bölcsességek tiltja ezt, nehogy egyetlen csepp vért is veszítsünk a szertartás előtt.

Akik mégis megsérülnek, azokat a templomban tisztítják meg. Családtagjaikat kiközösítik, férjhez menésről pedig nem is álmodhatnak. „Utálatosak a heggel vagy anyajeggyel megjelölt, sebesült és vérző lányok, mert beszennyezték a Mindenható Atya templomát.” Zsenge gyermekkoromtól fejembe verték ezeket a szavakat.

Ha apámnak lett volna rá pénze, elküldhetett volna egy Tisztaság Házba, ahol puha és kipárnázott termeikben a Próba előtt egy teljes évig védik a lányokat az éles tárgyaktól. Ez azonban csak a gazdag lányok kiváltsága, például Agdáé. Mi, többiek meg kerüljük a késeket.

Annyira elmerülök a gondolataimban, hogy nem hallom meg apám közelgő lépteit.

– Deka! – szólít meg. Megfordulva látom, hogy idegesen, kezében egy dobozt szorongatva toporog a hátam mögött. – Ez a tiéd – nyitja ki tétova mosollyal, és egy hímzett ruhát nyom a kezembe.

Úgy meghatódom, hogy könnyek ködösítik el a látásomat. A ruha sötétkék színű, ahogy a szertartás is megkívánja, a szegélyét kicsiny, hímzett napok díszítik. De nem is ez a legizgalmasabb az egészben. A ruha alól finom kék félmaszk kandikál elő a felkötésre szolgáló fehér selyemszalagjával. Ilyen szépet életemben nem láttam, és noha fa az alapja, az egész pihekönnyű és légies.

– Hogyhogy? – szorítom elfúló lélegzettel a mellkasomhoz. Nincs pénzünk új ruhára – maszkokra még annyira sem. Anyám egyik régi ruháját alakítottam át a Próbára.

– Anyád készítette neked titokban, az utolsó évében – feleli apám, és előhúz még valamit a dobozból.

– Anya kedvenc nyaklánca! – suttogom, és boldog zokogás tör fel a torkomból, ahogy kezembe veszem a finom művű ékszert. A medál kecses aranykorongjára ismerős jelet véstek. A kurura, a szent napszimbólumra hasonlít, de van mellette egy másik véset is, amit nem értek, noha anyám nyakában minden nap ott lógott a lánc.

Hihetetlen, hogy oly régóta nekem szánta mindezt!

Elszorul a mellkasom, és míg a szívem tájékát dörzsölgetem, ismét könnyek szöknek a szemembe.

– Anyád a lelkemre kötötte, hogy őrizzem meg a számodra – mondja apám, majd elpirulva, torkát köszörülve kiveszi, ami utolsónak maradt a dobozban: egy friss virágfüzért. Égővörös színükön megcsillan a napfény. – A virágokat viszont én adom neked. Az árus azt mondta, sokáig élnek.

– Jaj, de szépek! – kiáltom elragadtatva, és ránézek. Most először kaptam ennyi ajándékot életemben. – Minden gyönyörű! Nagyon köszönöm, apám!

– Most már ideje készülődnöd – veregeti meg félszegen a vállam. – Ma megmutathatod nekik, hogy igenis idetartozol!

– Igen, apám.

Sietve készülődni kezdek, minden mozdulatom harcias, elszánt. Az új ruhám és a koszorú lesz rajtam, a Próba végeztével pedig a hozzájuk illő új maszk is rám kerül. Olyan büszkén viselem majd, hogy még Agdának is elakad a szava!

Mosolyra derülök e gondolattól.

Késő délután érünk a templomba. A főtéren mostanra egy gombostűt sem lehetne leejteni. Kíváncsi idegenek és rokonok küzdenek talpalatnyi helyükért. A lányok a szertartáson előírt kék ruhájukban, szüleiktől közrefogva felsorakoznak a templomlépcső előtt. Apám is elfoglalja mellettem a helyét. Nézzük, hogyan vonulnak ünnepélyesen, hangos dobpergés kíséretében a jatuk a lépcsőzet felé, hogy ott várják Durkas elöljáró érkezését. Vörös páncélzatuk ragyogó ellentétet alkot a mélykék ruhák tengerével; torz harci maszkjuk vészjóslón vigyorog a sápadt, délutáni fényben. Rémítő démonpofákra emlékeztetnek, és könnyen felcsatolhatók a sisakokra.

Mivel a bejáratot még nem nyitották ki, elnézegetem a templom csupasz fehér falait és vörös tetejét. A vörös a szentség színe. Ilyen lesz a tiszta lányok vére is, mikor Durkas elöljáró aláveti őket a Próbának a mai napon.

Kérlek, uram, add, hogy az enyém is vörös legyen! – fohászkodom magamban.

Felfedezem elöl Elfriedét. Az izgalomtól dermedten ácsorog: bizonyára ugyanúgy érez, mint én. A többi lányhoz hasonlóan az arca utoljára fedetlen, de még most is kissé előregörnyed, hogy elrejtse bibircsókját.

A templom kapuja nyikorogva kitárul: a tömeg elnémul. Durkas elöljáró jelenik meg a lépcső tetején, szokásos rosszalló, zord arckifejezésével. Mint Ojomo többi papjának, neki is az a küldetése, hogy az írmagját is kiirtsa minden fertőnek és utálatosságnak. Ezért ennyire sovány, és ezért ilyen szúrós a tekintete. A vallási fanatizmus kevés helyet hagy az evésnek – vagy bármi másnak. Tisztára borotvált koponyája közepén a rátetovált kuru, a napszimbólum csillog.

Két kezét a tömeg előtt széttárva kántálja:

– Áldjon meg benneteket a Mindenható Atya!

– A Mindenható Atya áldása szállt ránk! – visszhangozza a tömeg.

Durkas elöljáró az ég felé emeli a szertartáshoz használt tőrt. Elefántcsont a markolata, és élesebb, mint a legjobban kifent kard pengéje.

– „A negyedik napon pedig megalkotta a nőt – idézi a szent szöveget a hasonló alkalmakra tartogatott, mélyen zengő hangon –, hogy feleségként megossza a férfival az életét, és ura segítségére legyen isteni küldetésének beteljesítésében. A nő a Mindenható Atya legnagyobb ajándéka a férfiembernek. Vigasz legsötétebb napjaiban, támasz a…”

Az elöljáró szavai halk duruzsolássá olvadnak össze. Megint borzongani kezdek, ereimben surrogva áramlik a vér. Az érzékszerveim is kiélesednek: felfigyelek rá, hogy elült a szél, recsegve hullanak le a megolvadó jégcsapok, és valahol a távolban… súlyos léptek alatt roppan meg az avar.

Valami közeledik… – villan elmémbe a gondolat, de menten el is hessegetem. Miért pont most történik ez?

Apám észrevehette, hogy elkalandoznak a gondolataim, mert bánatosan felsóhajt, és hunyorogva néz szembe a napsütéssel.

– Te gondolatban mindig máshol jársz, mint kellene, Deka – súgja oda, hogy a többiek meg ne hallják. – Annyira hasonlítasz anyádra! – görbül le a szája sarka lemondón.

– Ne szomorkodj, a végén még ráncos leszel! – próbálom tréfával elütni a dolgot.

Elmosolyodik. Egy kurta pillanatra megint a régi, szívélyes önmaga, amilyen azelőtt volt, hogy a kanyaró és anyám halála önmaga árnyékává tette volna.

– Mikor a folyó hordja le a patakot, hogy túl gyors a sodrása! – vág vissza, amint megmozdul a sor.

Bólintok, és ismét a templomlépcső felé fordulok. Durkas elöljáró mostanra befejezte a beszédét: kezdődhet a Próba!

Agda megy be elsőként a templomba, félelemtől sápadozva. Vajon elítéli Ojomo, amiért tisztátalanságra adta a fejét, vagy megkegyelmez neki? A tömeg nyakát nyújtogatva lesi minden mozdulatát. Elhal a beszélgetés és sugdolózás is. Végül már nem hallani mást, csak háborgó kutyavakkantásokat és a közeli istállókban kikötött lovak nyihogását.

Pillanatokkal később meglepett kiáltás hallatszik a templomból. Rövidesen Agda is előkerül. Kék sálját a mellkasához szorítja ott, ahol Durkas elöljáró szent pengéje beléhasított. A lépcső tetejére érve felmutatja a vérétől vöröslő sálat. A tömeg megkönnyebbülten megéljenzi.

Agda tiszta. Szülei mellette teremnek, hogy megöleljék. Apja büszkén adja rá a finom mívű, telő holdsarlót formázó, arany félmaszkot, újonnan elnyert nőisége hirdetőjét. Agda diadalmasan végighordozza tekintetét a tömegen. Ahogy átsuhan rajtam a pillantása, szája kaján mosolyra húzódik.

Alighogy elindul lefelé a lépcsőn, a következő lány benyit a templomba és a Próba folytatódik.

Megbűvölve nézem a nagy, vörös, tekintélyt parancsoló ajtót. Már ettől táncot járnak az idegeim, összeszorul a gyomrom, és megnyirkosodik a tenyerem. Egyre jobban ráz a hideg, feláll tőle a szőr a karomon, és mindent élénkebben érzékelek.

Valami közeledik – ez az egyetlen gondolat tölti ki a tudatom.

Ne törődj vele! – szólok rá önmagamra. Máskor is éreztem már ezt, mégsem történt semmi rendkívüli.

Most azonban akkora erővel kerít hatalmába a rettegés, hogy megroggyan a térdem. Apám keze után kapok, hogy össze ne essek.

– Jól vagy, Deka? – néz rám homlokát ráncolva.

Nem felelek: a félelem elveszi a hangomat. Elszörnyedve látom, hogy baljós köd csápjai fogják körül apám lábfejét. A köd a térre is beszivárog, s lehűti a levegőt. Fejünk felett felhők veszik üldözőbe a menekülő napot.

– Elborult az ég – néz fel apám elkomorodva.

Én azonban már nem az égboltot nézem. A falu szélét fürkészem, ahol a téltől lecsupaszított fák hó és jég súlya alatt roskadoznak. Onnan jön a köd, metszőn hideg illatával, meg valami más is: egy idegtépően magas hang.

Mire fülsiketítő sikoltássá erősödik, a tömeg kővé dermed ijedtében: megannyi mozdulatlan szobor a hóban. Egyetlen szó zúg végig a téren: Halálsikolyok!

Ezzel meg is törik a bűvölet.

– Halálsikolyok! – kiált fel a jatu parancsnok is, és kardot ránt. – Fegyverbe!

A tömeg szétszóródik. A férfiak az istállókba rohannak a fegyverükért, a nők hazafelé terelik fiaikat és leányaikat. A jatuk a sokaságon áttörve az erdő felé tartanak, ahol óriási, szürke alakok jelennek meg. Nem emberi sikolyok jelzik jöttüket.

A legnagyobb lép ki elsőként az erdőből. Csontsoványra aszott behemót, akinek karmokban végződő mancsa csaknem a térdét veri, bőrén átsejlő csigolyái mentén tüskék sorakoznak. Pislogó, fekete szemével szinte emberinek látszik. Hasadt orrcimpái kitágulnak, ahogy szemlét tart a falu felett. Épp a főtér felé fordul, ahol izgalomtól elfúló lélegzettel, megkövülten állok.

A szörny kitátja a száját, és…

Sikolya a koponyámba hasít, fehér izzású gyötrelem. Fogaimat csikorgatom, izmaim megfeszülnek. Apám összeroskad mellettem: füléből, orrából ömlik a vér. Több falubeli is vonaglik a földön, arcvonásaikat eltorzítja a rettegés és a fájdalom.

Rajtam kívül csak a jatuk maradnak állva a téren, mivel sisakjuk úgy készült, hogy megvédje őket a Halálsikolyok visításától. Szemük kiforduló fehérje, s a kezükben reszkető kard azonban elárulja félelmüket. A többségük újonc, ahogy Elfriede is mondta. Még nem vettek részt a folyamatos támadásoknak kitett déli határvidék összecsapásaiban, talán Halálsikolyt sem láttak ezelőtt. Kész csoda lenne, ha bármelyikük túlélné.

Vagyis ha bármelyikünk túlélné.

Ez a gondolat felráz bénultságomból, és apám mellett termek.

– Meneküljünk! – kiáltom, és olyan hevesen rángatom, hogy szinte talpra áll. A félelem megsokszorozza izmaim erejét. – Muszáj mennünk! – látom a Halálsikolyok vezérét, repkedő hajzatát.

Mintha megérezné, hogy figyelem: hátrafordul, és a távolság ellenére találkozik a tekintetünk. Van valami a szemében… ami értelemről tanúskodik. Hirtelen teljesen elgyengülök, alig kapok levegőt e ragadozó fekete szemének sugarában. Mire annyira magamhoz térek, hogy lelapuljak, már tovább is megy a hordájával. Vannak egypáran. Zömök, szürke tömegük fenyegetőn tűnik elő a ködből. Némelyikük a fákról szökell a földre. Karmuk nyomot hagy a hóban, ahogy négy lábra ereszkednek.

– Védjétek meg a falut! – ordítja a jatu parancsnok, és meglengeti a kardját. – A Mindenható Atyáért, előre!

– A Mindenható Atyáért! – mondják utána kórusban a katonái, és megrohamozzák a fenevadakat.

Rémülten kapkodok levegő után, amikor apám feltápászkodva megismétli a kiáltást, majd a többi falubeli férfival együtt – miután keszkenővel vagy övvel mind eltakarták a fülüket– csatlakoznak a rohamhoz.

– Fuss a templomhoz, Deka! – kiáltja oda apám.

Előtte a jatu parancsnok a Halálsikolyok vezérére ront, aki azonban nem veszi menekülőre. Ehelyett megáll, és dacosan felveti a fejét. Egy múló pillanatra mintha kaján káröröm villanna meg a szemében. Halálos káröröm. Aztán úgy sújt le a parancsnokra, hogy az átrepül a téren. Ömlik belőle a vér, amikor földet ér.

Jeladás a többi Halálsikolynak a támadásra.

Elözönlik a falut, szétszaggatva a jatuk pajzsát, felkoncolva őket gyilkosan éles karmaikkal. Mindenfelől sikolyok hallatszanak, fröcsköl a vér, és egyre elviselhetetlenebb a vizelet bűze. A jatuk megpróbálják tartani magukat a túlerővel szemben, de túl tapasztalatlanok ahhoz, hogy legyőzzék a szörnyeket.

Reszketve figyelem, milyen embertelen közönnyel metszik le ellenfeleik kezét-lábát, vagy tépik le a fejüket a Halálsikolyok. Percek alatt odavész az egész jatu osztag, aztán a falubeli férfiakon a sor.

– Ne engedjétek be őket! – üvölti Olam elöljáró, csakhogy elkésett vele.

A Halálsikolyok elszántan kaszabolják le atyafiait. Akad, aki ráugrik áldozatára, mások széttépik őket fogaikkal és karmaikkal. Jajkiáltásaik csak fokozzák a Halálsikolyok veszett dühét. Skarlátvörös vér áztatja el a havat: megrendítő látvány. Tetemek hevernek összegubancolódott zsigerekkel az avarban.

Iszonyatos vérfürdő!

Rettegés szaggatta szívvel fordulok apám felé. Ő és két falubeli egy Halálsikoly ellen küzdenek, aki meghátrál kardjuktól és vasvillájuktól. Nem vesz észre azonban egy újabb ellenfelet, aki vérszomjas tekintettel támad rá. Nem látja a kimeredő karmokat.

– Neeeem! – szakad ki mellkasomból a kétségbeesett kiáltás hatalmas, ellenállhatatlan erővel. – Hagyjátok, abba! Ne bántsátok apámat! Kérlek, menjetek el!

A Halálsikolyok felém nyomulnak, szemük feketén ragyog a haragtól. Az idő megállni látszik, ahogy a vezérük egyre közelebb lépked, amíg…

– Állj meg! Ne tovább! – harsogom, az iméntinél is erősebb hangon.

A Halálsikoly megtorpan, és minden élet kiszáll a szeméből. Egy kurta pillanatig csak üres edénynek tetszik, nem is élőlénynek. Társai szintén szobrokká dermednek a késő délutáni szürkületben.

Csend ereszkedik a falura. A vér dörömböl a fülemben, egyre hangosabban, míg azután…

Mozgás támad.

A horda vezére az erdő felé vánszorog, a többiek utána. A köd velük együtt távozik, szinte vonszolják magukkal. Egy perc sem telik bele, és eltűnnek.

Mámorossá tesz a megkönnyebbülés, mintha nem is a földön járnék. Könnyűnek érzem magam: szélben sodródó pitypang pihéjének.

Révült mosollyal futok oda apámhoz. Ugyanott áll, ahol az előbb, de egyáltalán nem látszik olyan jókedvűnek, mint én. Sápadt az arca, egész testét ellepi a verejték. Mint aki… megrémült valamitől.

– Mi történt, apám? – tárom felé a karomat.

Legnagyobb meglepetésemre hátrahőköl.

– Te undorító démon! – kiáltja. – Mit műveltél a lányommal?

– Apám? – szólongatom tovább. Újabb lépést teszek felé, de teljesen összezavar, hogy megint elhátrál előlem.

– Ne merj apádnak hívni, beste lélek! – sziszegi.

Mostanra a többi férfi is köré gyűlt. A nők is kezdenek előszállingózni a házakból. Elfriede is ott van közöttük, de soha nem láttam még ilyennek; teljességgel elváltozott az arca. Eltorzította a félelem.

– A szemed, Deka! Mi történt a szemeddel? – suttogja elborzadva.

Szavai nyomán tisztulni kezd az agyamat megülő köd. A szemem?

Apámhoz fordulok, hogy megkérdezzem, miről beszélnek a férfiak, de hátrabiccent valakinek. Meglátom Ionast, akinek kard villog a kezében. Értetlenül, homlokomat ráncolva meredek rá. Most is azért jött, mint délután, hogy megvédelmezzen?

– Ionas, mit keresel itt? – kérdezem.

Mire a hasamba döfi a kardját. Elviselhetetlen fájdalom hasít belém, alig veszek tudomást a kezemre ömlő vérről.

Eleinte vörös a javából, de azután változni kezd a színe: csillogóvá válik. A vörös pillanatokon belül aranysárgává alakul. Aranyló vér önti el a bőrömet.

Okai homályosítja el látásomat, ahogy a vér lassan megáll ereimben folyékony aranynak adva át a helyét. Ez patakzik a kezemre, és mázolja össze a bőröm.

– Mindig is gyanítottam! – hallok meg egy távolinak tetsző hangot. Felnézve látom, hogy Durkas elöljáró tornyosul fölém, komor elégedettséggel a szemében.

– A lány tisztátalan – jelenti ki.

Ezt hallom utoljára, mielőtt meghalok.

3

Sötét van, amikor magamhoz térek, és minden furán csendes. A főtér lármája is elült, a tömeg rég szétoszlott – helyüket árnyak, hideg és némaság foglalták el. Hol vagyok? Kapkodóan veszem a levegőt, zihálva körülnézek. Pinceféleségben lehetek, ahol katonás rendben sorakoznak olajoshordók a sötét kőfalak mellett. Megpróbálok felállni, de valami megakadályoz ebben: durván megmunkált vasbilincs nehezedik a bokámra és a csuklómra. Hiába rángatom, csavargatom őket, egyre jobban lihegve az erőfeszítéstől, nem engednek. Nem csoda, hiszen a mögöttem lévő falhoz rögzítették őket. Pánik kerülget.

– Látom, felébredtél – hasít a csendbe Ionas hangja. Ott áll a sötétben, és ugyanazzal a hideg kíváncsisággal vizsgálgat, mint amivel a koldusokat és a leprásokat szokta. Annyira zord az arckifejezése, hogy rémülten hőkölök hátra.

– Ionas! – cibálom tovább bilincseimet. – Mi történt? Miért vagyok itt?

– Látsz engem? – görbül lefelé undorodva a szája széle, majd, mintegy önmagának, hozzáteszi: – Naná, hogy látsz!

– Nem értem – mondom, és felülök. – Hogy kerültem ide? Miért bilincseltek meg?

Meggyújt egy fáklyát. Kezemet a szemem elé kapom, olyan kellemetlenül vakít a fénye.

– Szuroksötétben is látsz, és még van képed megkérdezni, miért vagy itt?

– Nem értem – mondom újra. – Minden olyan zavaros lett, a gondolataim is.

– Hogyhogy nem emlékszel…

– Ne szólj hozzá! – utasítja egy rideg hang.

Apám emelkedik fel a sarokból, arcára kiül a durvaság. Azért nem láttam előbb, mert eltakarta egy oszlop. Most azonban semmi kétség: ő áll előttem teljes valójában, a pince sarkában összegyűlt árnyékok ellenére tisztán kivehetően. Miért látok ilyen jól? Elvégre Ionas csupán egyetlen fáklyát gyújtott meg. Iménti szavait felidézve félelem mar a gyomromba: „Szuroksötétben is látsz.”

Apám kurtán odabiccent felé:

– Hozd ide a többieket is!

Ionas felsiet a lépcsőn. Magamra maradok apámmal, aki inkább tűnik szellemnek a sötétben, mint hús-vér embernek. Szemében különös tűz ég, ahogy közelebb lép hozzám. Harag? Undor?

– Apám! – suttogom, de nem felel, csak lekuporodik elém. Végigjáratja rajtam a tekintetét, amely végül a hasamon állapodik meg. Ruhámat felhasította ugyan a kard, de alatta ép maradt a bőr. Szégyenlősen eltakarom magam. Valami nagyon zavar.

Mit felejthettem el?

– Egyetlen karcolás sem látszik rajtad – jegyzi meg apám különös tárgyilagossággal. Valamit szorongat a kezében: anyám nyakláncát. Akkor vehette le a nyakamról, amikor aludtam.

Könnycsepp gördül végig az arcomon.

– Mi ez, apám? – faggatózom tovább. – Miért hoztak ide?

Felé nyújtom a kezem, de nyers, elutasító arckifejezése megállít mozdulat közben. Szinte süt róla az undor. Miért nem felel? Miért nem néz rám? Mit nem adnék, ha megölelne! „Te bolond lány – mondaná –, miért ijedezel, édesem?”

De semmi ilyesmi nem történik, csak azzal a szörnyű, undorodó, részvétlen tekintettel néz a szemembe.

– Jobb lett volna, ha meghalsz! – fröcsögi a képembe.

Lassanként minden eszembe jut.

A Próba kezdete, a Halálsikolyok vezérének megjelenése. Milyen fekete is volt a szeme, amikor farkasszemet nézett velem! Aztán a jatuk és a falubeli férfiak ellentámadása. Vér a havon. Apám veszélyben. És a hangom… a torkomból előtörő iszonyatos, nem emberi hang… Apám tekintete, amint felszólítja Ionast, hogy kaszaboljon le. A tekintete, amit csak azután értettem meg, miután aranyvér csurrant elő a hasamból.

– Nem! – suttogom, és felzokogok. Szinte újra érezni vélem a kardpenge csorba élét bőrömön, majd a reám telepedő sötétséget.

Előre-hátra ringatom magam: annyira elmerülök rettegésemben, hogy alig hallom meg a lépcsőn visszhangzó lépteket vagy látom meg a közeledőket. Csak percekkel azután nézek fel rájuk, miután körülállnak. Durkas elöljáró az Örök bölcsességekből olvas fel, miközben a bekötözött Olam elöljáró és a falu néhány Véne némán felsorakozik mellette. Mindössze öten vannak. Vajon hol lehetnek a többiek? – fordul meg a fejemben, mire eszembe jut, hogyan tépték fel két Vén gerincét a Halálsikolyok karmai. Görcsbe rándul a gyomrom ettől az emléktől. Kétrét görnyedve hányni kezdek. Undok, keserű ízt érzek a nyelvemen.

Durkas elöljáró előrelép, szemében undor izzik.

– Még elgondolni is iszonyat, hogy egy ilyen förtelmes teremtést fogadtunk be magunk közé!

Szavai a szívembe döfnek. Térdre vetem magam előtte, úgy könyörgök kitárt karokkal:

– Durkas elöljáró, kérem, ez valami tévedés lehet! Nem vagyok tisztátalan! Ez lehetetlen!

Erre eszembe jut, hogyan borzongtam meg a Halálsikolyok jövetelére, akik csak azért mentek el, mert rájuk parancsoltam. Elönt a bűntudat.

Igen, az én parancsomra takarodtak el.

Durkas elöljáró úgy tesz, mint aki meg se hallja a szavaimat, és a többi férfihoz fordul.

– Ki hajlandó megtisztítani ezt a démont, és megszabadítani minket utálatosságától?

Megrémítenek a szavai. Megint esdekelni kezdek.

– Kérem, Durkas elöljáró, könyörögve kérem!

Az elöljáró azonban ismét válasz nélkül hagy, ehelyett apámhoz fordul, aki továbbra is engem fürkész. Neki mintha bizonytalanság ülne a tekintetében.

– Ne feledd, hogy ez nem a te lányod! – inti a Vén. – Emberinek látszik, ami azonban csupán az őt megszálló démon trükkje. A démoné, aki küszöbünkre csődítette a Halálsikolyokat, hogy lemészárolják a családunkat!

Hogy én hívtam volna ide a Halálsikolyokat? – neszelek fel rettegve, a vádtól fulladozva.

– De hát nem én tettem! – tiltakozom.

Elküldeni mégis te küldted el őket – villan eszembe a gondolat, amit menten el is hessegetek.

Durkas elöljáró továbbra is csak apámmal tárgyal: engem levegőnek néz.

– Te hoztad a falunkra ezt a tisztátalanságot. A te kötelességed, hogy megtisztítsd!

Legnagyobb rémületemre apám komoran bólint, majd előrelép, és kinyújtja a kezét. Ionas kardot nyújt át neki.

Pengéje visszaveri a pince gyér fényét.

– Apám, ne! Kérlek, ne! – A falhoz lapulok félelmemben.

Ő azonban esdeklésemmel nem törődve mellém lép, a kard hegyét nyakamnak szegezi. Hideg, jaj, jéghideg! Felnézek apámra, de semmiben nem emlékeztet arra a férfira, aki a vállára vett, és megőrizte nekem a tej fölét, mert tudta, hogy azt szeretem.

– Kérlek, apám, ne tedd meg! – kérlelem, és ömlik a könnyem. – A lányod vagyok! Deka, a te Dekád, nem emlékszel?

Egy múló pillanatra mintha megvillanna valami a szemében. Sajnálat…

– Tisztítsd meg, vagy jatuk jönnek érted és az egész pereputtyodért – sziszegi Durkas elöljáró.

Apám szeme azonban bezárul, mint egy ablaktábla, a szája vékony, zord vonalra húzódik.

– Megtisztítalak hát Ojomo nevében – emeli fel a kardot.

– Apám, ne…

A penge elnyisszantja a nyakamat.

Démon vagyok.

Abban a pillanatban tudom, amikor kinyitom a szemem. Továbbra is bilincsben heverek a pincében, a testem azonban újra sértetlen. Egyetlen heg vagy karcolás nem fedezhető fel a bőrömön; nyakamnak azon a részén sem, ahová apám a karddal lesújtott. Ahogy megérintem, felhüppögök, mert ismét selyemsima a bőröm. Mintha mindenestől újjászülettem volna. Még a gyerekkori forradásaim is eltűntek.

Sietve feltérdelek, s fejemet imára hajtom. Kérlek, ne hagyj magamra, Mindenható Atyám! – fohászkodom. Kérlek, bármiféle gonosz szellem költözött belém, űzd ki belőlem! Kérlek, kérlek, esdekelve kérlek…!

– Hiába imádkozol, imáid nem jutnak el az Atyához – jegyzi meg Olam elöljáró a sarokban. A jelek szerint ő a soros őrizőm, de a többiekkel ellentétben nem undorodva, hanem roppant lelkesen látja el feladatát. – Eddig kétszer utasított ki a másvilágról.

Szavai nyílként fúródnak szívembe.

– Azért, mert démon vagyok – suttogom, magamtól is undorodva; maró keserűség gyűlik a számba.

– Így van. – Olam elöljáró nem fárasztja magát bővebb magyarázattal.

De nincs is rá szükség. Ugyan miféle átkozott teremténnyel nem végez egy lefejezés? Még a Halálsikolyok is holtan rogynak össze, amikor fejük elválik a testüktől. Behunyom a szemem a rettenetes emlékre, és megpróbálok felülkerekedni a bennem növekvő pánikon.

– Hol van apám? – kérdezem.

– Aludni ment – von vállat az elöljáró.

Valamiért megdermedek a hangnemtől.

– Mikor?

– Öt napja, amikor a nyaki szöveteid ismét összenőttek.

Megint hányni kezdek. Hangos öklendezéssel ürítem ki gyomrom tartalmát. Jószerével már csak epéből és vízből áll. Miután befejeztem, megtörlöm a számat, legyűrve gyötrő gondolataimat és maró bűntudatomat.

Egészen idáig elviselte értem a kirekesztést és megvetést. Az a remény éltette, hogy amikor eljön a napja, bebizonyosodik bűntelenségem, és a falu közösségének megbecsült tagjává lehetek. Sajnos azonban pontosan az vagyok, aminek mondanak, ha nem éppen rosszabb; sokkal, de sokkal rosszabb. Hiszen, lám, mit műveltem!

Olam elöljáró nem veszi le rólam a szemét.

– Barátnőd, Elfriede tisztának bizonyult, ha érdekel – közli. – Ennek ellenére őt is figyeljük, hiszen sokat voltatok együtt. Az ember sosem tudhatja, mennyire szennyez be valakit egy ilyen közelsége.

Szavai jeges marokként szorítják össze a szívemet.

– Ő ártatlan! – suttogom elborzadva, elvégre én hallottam meg a Halálsikolyok és vezérük jövetelét. – Elfriedének semmi köze ehhez!

Olam elöljáró vállat von.

– Meglehet. Majd elválik…

Kőszívű válasz, de nincs erőm vitatkozni.

– És hogy van apám? – juttatom a Vén eszébe, aki ismét közönyösen vállat von.

– Nem húzza sokáig. Legalábbis, ha továbbra sem halsz meg – teszi hozzá éllel.

Erre felfigyelek. Már értem, mit keres itt, miért őt állították apám helyére. Ugyanis kiváló meggyőző képességekkel rendelkezik. Mielőtt a falu élére állt, rendkívül sikeres kereskedő volt. Mindenre rá tudta beszélni a vevőit.

Velem igazán kár fáradnia, én is épp eléggé undorodom magamtól. Forog a gyomrom, mikor ránézek az ereimre, amelyek ragyognak a bennük keringő aranytól, a démoni esszenciától, ami örökre tisztátalanná tesz. Legszívesebben olyan mélyre vájnék magamba, hogy gyökerestől kitéphessem ágbogaikat.

Aztán a házaikban lapuló falubeliekre gondolok meg apámra a betegágyán. Mi több, még Elfriedére is. Tisztán emlékszem, milyen félelemmel nézett rám. Félelemmel és undorral. Mi lesz, ha ismét felhorgad bennem a démon? Ha újra le készül csapni? Megtámadni a falut? Idecsődíteni a Halálsikolyokat?

Az a sok helybeli tetem a hóban…

Kapkodva, fulladozva szedem a levegőt, és megpróbálom alávetni magam Ojomo kegyének. Durkas elöljáró szerint e kegyelem kiapadhatatlan. Mindig a rendelkezésünkre áll, amennyiben hozzá folyamodunk – már persze, ha alárendeljük magunkat az akaratának.

Megtenném én szíves-örömest. Bármire kész vagyok, csak megszabaduljak tisztátalanságomtól, bűneimtől.

Felnézek Olam elöljáróra.

– Öljön meg! – suttogom, és elered a könnyem. – Tudom, hogy maguk tudják, hogyan kell. Utálatos vagyok Ojomo szemében! Förtelmes fertő!

Az elöljáró zord mosolyra húzza a száját. Ő győzött.

– Azt mondják, a tűz megtisztítja a lelket – morogja. Levesz a falról egy fáklyát, és sokatmondón megbámulja.

Újabb sikolyt fojtok el. Minden elrendeződik – nyugtatom magam. Mindössze annyit kell tennem, hogy alávetem magam a lángoknak. Akkor talán Ojomo is megbocsátja nekem a tisztátalanságomat.

Már akkor tudom, hogy ez nem igaz, amikor átsuhan az elmémen a gondolat. Nem fog rajtam a tűz, ahogyan feltehetően más sem. Ennek ellenére meg kell vele próbálkoznom. Elviselnem minden kínt, amíg Ojomo újra nem részesít kegyelmében vagy a halál megváltásában.

Kopp, kopp, kopp.

Kitartó, hangos kopogtatásra eszmélek fel.

Kábán kinyitom a szemem. Egy nő ül előttem. Finom, apró termetét tetőtől talpig sötét lepelbe burkolta. Ennél is különösebb, hogy alkarját fehér, csontra hajazó páncélkesztyű fedi. Éles karmokban végződik, és halvány fényt áraszt a pince sötétjében. Akár szellemkezekhez is illene. „Fehér Kéz”’… talán így fogom hívni ezt a nőt.

Mikor észreveszi, hogy figyelem, nem dobol többé az ujjaival. Fa félmaszkja megcsillan a kámzsája alatt. Ijesztő démon acsarog rajta. Zavartan pislogok. Első pillanatra harci maszknak néztem, olyat azonban kizárólag férfiak viselnek. Tényleg rémlátomással van dolgom? Lázálommal? Jaj, csak maradjon is álom! Ne legyen több kín és vér.

Arany kanyarog a padlón, akár egy folyó…

Parányi tőrök döfnek államba és nyakamba.

– Nem, nem nézhetsz levegőnek, alaki! – szólal meg Fehér Kéz dallamos hangon, erős akcentussal.

Fuldokolva rántom el magam kesztyűjének karmai elől. Nem álom ez: a nő valóságos. Köpenye lucfenyők és jég szagát árasztja, elnyomva az égő hús, olvadó zsír, elszenesedett csontok máskülönben kiirthatatlan bűzét. Mélyen magamba szívom az egzotikus illatokat. Fehér Kéz most hirtelen lehajol mellém, és az enyémbe fúrja a tekintetét. Reszketek félelmemben.

Fekete, éjfekete szempár! Utoljára egy Halálsikolyét láttam ilyennek, utóbbinak azonban hiányzott a szemfehérje az írisz körül.

Fehér Kéz halandó ember. Ijesztően az.

– Ébren vagy. Helyes – morogja. – Kitisztult a tudatod?

Bambán bámulok rá.

Pofon legyint, akkora erővel, hogy csillagokat látok. Döbbenten kapom arcom elé a kezem, ő azonban ismét karmolászni kezdi az államat.

– Kitisztult… A… Tudatod… Alaki?

Megint azt a furcsa, ijesztő szót használja. A-la-ki. Magamban tovább ismételgetem, majd felülök.

– Igen – hörgöm rekedten, kiszáradt torokkal. Szárazabb a torkom, mint a tavunk feneke nyár derekán. Napok óta vagy ki tudja, mióta nem beszéltem. Fáj minden kiadott hang, nyers ideget érint. Mióta lehetek itt? Hetek, hónapok óta?

Emlékeim kusza, vérgőzös orgiává olvadnak össze. Arany csillog a macskakövön, mialatt a kard kettévágja újra összeforrni készülő, összenövő inaimat…

A Vének vödröket hoznak, szemük aranyra éhesen csillog. Megint fel akarnak trancsírozni és szétszaggatni, hogy leszüretelhessék ereim arany termését. Fülsértő sikoly szakad ki belőlem, és elkeveredik fohászaimmal. Kérlek, bocsáss meg nekem! Nem akartam bűnözni. Nem tudtam arról, hogy tisztátalan a vérem. Kérve kérlek, bocsáss meg!

Aztán a nyelvembe vágó kés jéghideg édessége…

Fehér kéz összecsapja karmos tenyerét.

– Ne veszítsd el újra az eszméleted! – Belekotor a köpenyébe, és kicsiny üvegfiolát vesz elő, ezt dugja az orrom alá.

Felülök, amint orrcimpámat megcsapja az átható szag. Riadtan pislogok, miközben emlékeim visszatakarodnak rejtett zugaikba. Fehér Kéz megint odatolná az üvegcsét, de félrerántom a fejem.

– Ébren vagyok… ébren – hörgöm.

– Helyes – mondja. – Nincs ínyemre, ha egy alaki semmibe vesz.

– Alaki? – csodálkozom.

– A szó azt jelenti: „nem kívánt, értéktelen”. Így nevezik a fajtádat. Tudod, miféle vagy? – néz rám fürkészőn. Szinte látom, ahogy a kámzsája alatt ráncba szalad a homloka.

Küszködve igyekszem felfogni szavai értelmét.

– Tisztátalan vagyok – felelem, mialatt patakokban ömlik az aranyszín vér lelki szemeim előtt.

Felcsillan a tekintete, mintha jól szórakozna.

– Ez nem kétséges, mégsem magyarázza meg maradéktalanul, ki és mi vagy.

Valami megmozdul bennem: a kíváncsiság sápatag visszfénye.

– Miért, mi vagyok? – kérdezem. – És mit ért azon, hogy a „fajtám”?

Feltételezhetően a többi tisztátalan lányra gondol, akik hozzám hasonlóan haltak meg itt.

Újabb emlékképek merülnek fel. Türelmetlen sugdolózás a sötétben.

Miért nem hal már meg végre?

A második vagy harmadik halál minddel végzett eddig. Lefejezés, megégetés, vízbefojtás. A három körül az egyik mindig használt.

Ez itt természet ellen való torzszülemény.

Természetellenes.

– Ha jól választasz, elmondom majd.

Fehér Kéz hangja visszazökkent a jelenbe.

– Választok? – Hasogat a fejem, szeretnék visszaaludni.

Megint behunynám a szemem, erre előhúz valamit a zsebéből. Tömörarany pecsét, egyik lapján középütt kerek obszidián kövekkel, a másikon hajdani oterai szimbólummal, napfogyatkozásos napkoronggal és körülötte a gyilkos pengeként kilövellő napsugarakkal. Most először látok ilyet közelről. Pecsétet csak a tisztviselők hordanak, ide, Irfutba, pedig ritkán vetődik egy is közülük. Az előlap kövei sem mindennapiak. Hunyorogva igyekszem megállapítania a formájukat.

Igen, igen, csillag alakúak.

– Ez az ansetha – válaszolja meg Fehér Kéz kimondatlan kérdésemet, és a fekete kövecskékre mutat. – Azaz: meghívás.

– Kinek? – ráncolom össze értetlenül a homlokomat.

– Neked, te Tisztátalan. Gezo császár elhatározta, hogy sereget hoz létre a hozzád hasonlókból. Meghív, hogy csatlakozz a harcosai közé. Hogy megvédjétek szeretett Oteránkat azoktól, akik ellenszegülnek hazánk akaratának.

Nekilát, hogy leoldozza magáról a maszkját. Megrémülök. Mi ez, valami trükk? Bizarr próba? A nőknek tilos idegenek előtt levetniük a maszkjukat, egyedül családtagjaik vagy legközelebbi barátaik láthatják fedetlenül az arcukat. Behunyom a szemem, mert félek attól, ami mindjárt a szemem elé tárul. Így is hallom azonban Fehér Kéz vidám kacagását.

– Nézz rám!

Még jobban összeszorítom a szemem.

Ránézek.

Muszáj engednem ennek a vasakaratnak.

Nála gyönyörűbb nőt életemben nem láttam! Leesett állal bámulom. Filigrán termetű, göndör haja van, sima bőre kékesfeketén ragyog, akár a nyárközépi égbolt éjjel. A legszebb mégis szurokfekete, feneketlen mélységekre nyíló szeme. Mint aki minden emberi gazságot látott már, de csak nevetni tud rajtuk.

Jómagam is embertelen kínokat éltem át, valami mégis azt súgja, Fehér Kéz nem csupán átvészelte a hasonlókat, de meg is erősödött tőlük.

Irtóztató jelenség… – borzongok meg a felismeréstől, amihez mindjárt egy másik is társul. Ezért int óvatosságra az Örök bölcsességek szent irata a maszkjukat levető nőkkel szemben. Hiszen még rájuk nézni is veszedelmes.

Démon lapulhat a maszk mögött.

– Most pedig közöld velem, mit határoztál! – húzódik közelebb hozzám Fehér Kéz. – Végül is két választásod van. Itt maradsz, ahol a Vének kivéreztetnek annak ürügyén, hogy végrehajtják rajtad a halálos ítéletet. Vagy velem jössz a fővárosba, és kezdesz magaddal valamit, amin még ezek a mohó hájfejek sem szörnyülködhetnek.

– Tisztátalan vagyok – mondom lassan, elnyomva a szavai nyomán ébredező, hiú reményt. Nincs sem megváltás, sem felmentés számomra. Semmi nem változtathat mostani helyzetemen.

Ojomo, bocsásd meg bűneimet! Kegyelmezz nekem! Oldozz fel a büntetés alól!

Elfordítom a fejemet, Fehér Kéz karmai azonban nyomban újra a húsomba vájnak. Kényszerít, hogy a szemébe nézzek.

– Magad dönthetsz a sorsodról, alaki! Elődeidnek nem adatott meg ez a lehetőség. – Kellemes a hangja, de acélos ridegség rejlik mögötte. – Ha viszont azt kívánod, hogy hajtsák végre rajtad a halálos ítéletet…

– Halálos ítéletet? – Másodszor hozza ezt szóba.

– Soha ne hagyj életben egy alakit, se bárkit, aki segíteni akarja! – Fehér Kéz úgy idézi ezt, mintha tekercsről olvasná. – Pontosan így szól a fajtádat sújtó, halálos végzés. Ennek tudható be, hogy Irfut valamennyi lányának át kell esnie a Próbán, hogy még az írmagja is kiirtassék az alakiknak.

Forog velem a világ. …hogy még az írmagja is kiirtassék az alakiknak. Eszerint a Vének a kezdetektől fogva gyanakodtak, hogy én is ez vagyok, csak vártak a kivégzésemmel, amíg a Próba be nem igazolta sejtésüket.

– Jól figyelj, alaki! – kezdi Fehér Kéz, és olyan hirtelenséggel veti rám magát, hogy csak azután hasít mellkasomba a fájdalom, miután feltépte karmaival. Lenézve elszörnyedve látom, hogy ugyanott ejtett sebet rajtam, ahol Durkas elöljáró tette volna, amennyiben alávetem magam a Próbának.

A nyomban kibuggyanó arany gonoszul átfesti bőrömet. Elhúzódom Fehér Kéz elől, és betakarom a feltépett bőrt. Ő azonban elemel egy cseppet, és a karmai között morzsolgatja.

– Elátkozott arany ez – mutatja felém bemázolt kesztyűjét. Rémülten, megbabonázva figyelem.

Iszonyatos szavak…

– Elárulja, hogy nem ember vagy, hanem démon.

Könnyek gyűlnek a szemembe. Egyszerre érzek félelmet és megalázó tehetetlenséget. Nem kell emlékeztetnie arra, ki vagyok. Tudom, hogy démon vagyok; dögletes, tisztátalan kreatúra, akit Ojomo is csak megvethet. Hiszen hiába könyörgök neki, és vetem magam alá mindenestől az akaratának, meg se hallja.

Miért nem hajlandó meghallgatni esdeklésemet?

Még inkább kiteszek majd magamért: nem sírok, nem sikoltozom. Akkor sem, ha ismét feldarabolnak, késük áthatol a zsírszöveten, kettévágja a csontot, és…

Fehér Kéz megragadja az államat, karmai ismét mélyen belévájnak, megint maga felé kényszerítve figyelmemet.

– Egyúttal értékes áruvá is tesz. – Feláll. – A Halálsikolyok tömegesen gyülekeznek a déli határ mentén. Az ottani jatuk nem bírják már sokáig visszaverni a támadásaikat. Napról napra… közelebb nyomulnak a birodalomhoz. Csak idő kérdése, hogy legyőzzenek, és megszálljanak minket.

Eszembe jut, hogyan néztem farkasszemet a vezérükkel, és megborzongok.

– Mi közöm nekem mindehhez?

Fehér Kéz elegánsan vállat von.

– Ki küzdhet meg sikeresebben egy szörnnyel, mint egy másik szörny?

Ismét elönt a szégyen, és könnyek égetik a szememet. Ránézni sem merek már Fehér Kézre, ő azonban folytatja:

– Te is meghaltál már hétszer-nyolcszor…

– Kilencszer – javítom ki fáradtan, miközben sorra veszem kivégzéseim módozatait: lefejezés, máglyahalál, vízbe fojtás, akasztás, mérgezés, megkövezés, felkoncolás, kivéreztetés, feldarabolás…

Az utóbbiból több is volt, de csak az utolsó ölt meg.

A Vének vödröket hoznak, szemük aranyra éhesen csillog.

Eladhatjuk Norgoradban. Ismerek ott egy kereskedőt, aki jó árat fizetne érte.

– Kilencszer – Fehér Kéz hangja visszaránt kavargó emlékeim közül. – Kilencszer haltál meg, és éledtél fel újra! Tökéletes bizonyíték ez a császárnak, hogy alkalmas vagy a neked szánt feladatra.

– Démonokra van szüksége? – kérdezem.

– Nem, harcosokra. Egy seregnyi tisztátalanra, akik hajlandók az Egy és Oszthatatlan Birodalom dicsőségéért küzdeni.