Carol Woolton

HA AZ ÉKSZEREK MESÉLNI TUDNÁNAK

A mű eredeti címe: If Jewels Could Talk

Copyright © 2024 Carol Woolton

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved.

Hungarian translation © Sziklai István, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-528-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztő: Tiszóczi Tamás

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet – KARIKÁK

Az első karika

Pù-abi királynő karikái (Penn Múzeum)

Egyiptománia

Törzsi karikák

A bronzkori shannongrove-i gallér (Viktória és Albert Múzeum)

Illatszelence-karikák

Az Erzsébet-kor férfiúinak karikái

Kreol karikák

Frida-mánia

Karikák a zenében

Orrkarikák

Második fejezet – GYŰRŰK

Lábujjgyűrűk

Pecsétgyűrűk

Eljegyzési gyűrűk

Fede-gyűrűk

Jegygyűrű

Poézisgyűrűk

Gyászgyűrűk

Kígyós gyűrűk

Méreggyűrűk

„Ecetes” gyűrű

Portrégyűrűk

Koktélgyűrűk

Harmadik fejezet – GYÖNGYÖK

Egyiptomi kövek

Kagylógyöngyök (wampumgyöngyök)

Karneolgyöngy

Üveg

Manhattan-gyöngyök

Csere- és rabszolgagyöngyök

Imagyöngyök

Hippigyöngyök

Hímzett gyöngyök

Műanyag gyöngyök

Negyedik fejezet – AMULETTEK

Szkarabeusz melltűk

Amulettek gyerekeknek

Vallási amulettek

Korallamulettek

A penca de balangandan

Chatelaine-amulettek

Amulettkarkötők

Szemamulettek

Négylevelű lóhere amulettek

Hegyikristály amulettek

Ötödik fejezet – BROSSOK

Girandole (gyertyatartó) brossok

Kertecskék

Protestjelvények

Art moderne

Hazafias brossok

Táncos brossok

Párducok

Bogaras brossok

„Lélekvízmérték” bross

Hatodik fejezet – KÉZELŐK ÉS KARPERECEK

Bőrből készült kézelők

Kutyanyakörvek

Jáde nyakékek

Elefántcsont csuklópántok és karperecek

Üveg mandzsettakarperecek

Gyémánt mandzsettakarperecek

Máltai karperec

Skandináv ezüst mandzsettakarperec

Csont mandzsettakarperec

Bilincsek

Etikus mandzsettakarkötők

Fenntartható mandzsettakarkötők

Hetedik fejezet – FEJDÍSZEK

Koszorúk

A narancsvirágos diadém

Kámeák

Kokosnyik

Hajtűk

Tollak

Tollas fejdísz

Turbánok

Koronázási koronák

Utószó

Képmelléklet

Bevezetés

Az utcán sétálva mindig rácsodálkozom, hogy szinte mindenkin látok valamiféle ékszert. Legyen az ütött-kopott jegygyűrű, fonott csuklópánt vagy egy kis ezüstkarika a fülben, az ékszer tényleg mindenhol jelen van, bármerre nézünk. Évtizedek óta a British Vogue ékszerekkel foglalkozó rovatának szerkesztője vagyok, máshol is sokat írtam már az ékszerekről, és gyakran elgondolkodtam azon, miért van ez így. Visszatekintve az ékszerek történetére, arra a következtetésre jutottam, hogy valami ősi késztetésünket elégítik ki, azt, hogy feldíszítsük magunkat.

Már az első embereket foglalkoztatta önmaguk díszítése, jóval azelőtt, hogy okkerrel festményeket pingáltak a barlangok falára, az emberiség egyik legrégebbi kulturális hagyományát megteremtve. Őseink mindent felhasználtak, amit csak tudtak – fogakat, karmokat, tollakat, kagylókat, kavicsokat –, hogy kezdetleges nyakláncokat, gallérokat, karkötőket és fejdíszeket készítsenek. A maguk szerény módján ezek nemcsak a biztonságot és a jólétet szolgáló védőamulettként funkcionáltak, hanem igen erős, bonyolult kommunikációs jelzésként is. Az ékszerek már akkor is, akárcsak ma, kiemelték a többiek közül a viselőiket, ugyanakkor eleven kapocsként az adott törzs többi tagjához fűződő viszonyukat is megerősítették.

A ruházat viselése praktikus célokat szolgált, meleget adott, illendő volt, míg a test díszítése sokkal szubjektívebb és személyesebb történetet mesélt el viselőjének közösségbeli rangjáról. Egy fogból vagy karmokból font medálból kiolvasható volt, hogy a tulajdonosa mennyire ügyes vadász, míg más ékszerek a szeretett családtagokról vagy az istenről árulkodtak, akit viselője imádott. A viking sírok feltárása során például a régészek számos kalapács alakú medált találtak, amelyek a mennydörgés és a viharok skandináv istenét, Thort övező kultusz bizonyítékai, aki kalapácsával, a Mjölnirrel mért halálos csapásokat az ellenségeire. Hasonlóképpen, a viselt és hátrahagyott, feltárt leletek alapján meg tudjuk állapítani, hogy ki volt keresztény. A római korból származó, Nagy-Britanniában talált legelterjedtebb kámeagyűrű-mintázat a kígyóhajú Meduszát ábrázolta, ami arra utal, hogy rontás elhárítására, a gonosz elűzésére használták, hasonlóan a „szemmel verést” elhárító mai ékszerekhez. Kínában a szent teknőst ábrázoló ékszer viselőjének ama reményét fejezte ki, hogy hosszú életet él majd.

Az ékszerek mindig árulkodtak az ember életerejéről és lelkéről, valamint arról a képességéről, hogy anélkül fejezze ki önmaga lényegét, hogy akár egyetlen szót is kelljen szólnia – és ez mind a mai napig így van. Korunk ékszerei, akárcsak az őseink által viselt darabok, alapvető hiedelmeink, etnikai hovatartozásunk, rokoni kapcsolataink, csillagjegyünk, otthonunk és családunk külső jeleiként funkcionálnak. E kis struktúrák képesek az emberi léthez tartozó szeretetről, bánatról, filozófiáról mesélni. Ha elakadunk egy beszélgetésben, és megkérdezzük a másikat, hogy miért viseli azokat az ékszereket, egész biztosan lesz valamilyen sztorija. Egyszer egy partin ártatlan megjegyzést tettem a Trónok harca sorozat egyik színésznője, Laura Pradelska gyűrűjére, amiből hosszú és érzelmes beszélgetés kerekedett zsidó családja történetéről. A családjából sokan elpusztultak a holokauszt idején, de a gyűrűben lévő kő túlélte a vészkorszakot, hogy szenvedésről, bátorságról és szeretetről meséljen. Mindabból, amit felveszünk magunkra, leginkább az ékszerek a meghatározók, mégis képesek összekötni minket a határok, vallás, nem vagy nyelvek révén el nem válaszható kollektív tudattal. A különleges jelek és kódok generációról generációra változhatnak, az ékszerek lényege viszont ugyanaz marad. Önmagunk meghatározásának, illetve kifelé kommunikálásának művészi formájaként fényesen ragyog az életünkben. Ékszereink megválasztása hatással van arra, hogy mennyire vesznek észre, látnak és hallgatnak meg minket. Nevezhetnénk egy különleges, globális összekötő kapocsnak is, ami összefűz bennünket a ma élő emberekkel és az idők homályába veszett ősökkel is.

Minden civilizáció a fennmaradt dísztárgyai révén árulta el titkait, és a drágaköveket és a fémeket ősidőktől fogva stílusos rituális elemként éppúgy használták, mint hordozható fizetőeszközként. Az ékszereket jelképes és csillogó azonosítóként is viselhetjük – az olyan tárgyak, mint a jegygyűrűk, tiarák és karkötők, mind képesek kifejezni valamennyire azt, hogy kik vagyunk és hogyan élünk most –, vagy egyszerűen hordhatjuk őket azért, hogy színesebbé és csillogóbbá tegyük öltözékünket. Az ékszerrovattal harminc éve foglalkozó szerkesztőként már számtalan cikket írtam a Vogue-nak és a Tatlernek az aktuális trendekről, miközben káprázatosan extravagáns drágaköveket választottam ki szupermodelleknek. Igen, az ékszerek a pazarlás és a gazdagság egy bizonyos módját is jelképezhetik, de még ha a fotózáshoz elrendezett ékszerek legújabb, gyémántokkal kirakott kollekcióról van is szó, van valami mélyen ősi abban az ismétlődésben, hogy az ékszereket mindig testünknek ugyanazon a részein viseljük, miáltal egyfajta üzenetet közvetítenek. És ez mindig is így volt.

Engem lenyűgöz az ékszerek ciklikus természete és az, hogy vannak alapvető, soha nem változó elemeik. A világ körülöttünk a felismerhetetlenségig átalakulhat, de az ékszerek motívumai és szimbolikus erejük nem változnak. Ha holnap kisétálnék a londoni Victoria és Albert Múzeumból, rajtam a shannongrove-i nyakékkel, ami ugyanúgy néz ki, mint elkészülte napján, biztos, hogy megkérdeznék tőlem, hogy hol vettem, vagy hogy ki tervezte. Ez bármilyen más, a múltból származó divatcikk vagy technológia esetében, vagy bármilyen más ma használt tárgynál nem fordulhatna elő.

Néha többről van szó, mint egy ékszer anyagáról vagy díszítéséről; egy ékszer képes egy egész korszak történetéről mesélni. A közelmúltban egy szibériai barlangban a felső paleolitikum időszakából származó, kivételesen épen maradt szarvasfog medálra bukkantak. Az azon talált emberi bőrsejtekből és izzadságból kinyert DNS alapján a történészek azonosítani tudták a viselőjét: észak-eurázsiai felmenőkkel rendelkező nő volt, aki körülbelül tizenkilenc–huszonötezer évvel ezelőtt élt. A medál a csoportja egyik vadászától kapott értékes ajándék lehetett, ami a bátorságukat jelképezte és azt, hogy képesek élelmet szerezni; a segítségével a régészek képet alkothattak arról, hogyan működött a társadalmuk, és arról is, hogy milyen társas kapcsolatok vették körül ezt a nőt. A kutatók szerint a horvátországi Neander-völgyi ősembermaradványok között talált saskarmokon a bevágások arra utalnak, hogy ezek a karmok egy karkötőre vagy nyakláncra kerültek százharmincezer évvel azelőtt, hogy a Homo sapiens megérkezett Európába. Ez is azt bizonyítja, hogy minden faj értékelte az ékszereket, és ezekből a leletekből egyre többet tudhatunk meg az életükről.

A személyes fontosággal bíró tárgyak mellett az emberek mindig is ragaszkodtak bizonyos motívumokhoz és mintákhoz az ékszereiken, és ezek jelzik, hogyan éltek és fejlődtek a történelem során. Az első, fémből készült idom, amivel két fémdarabot rögzítettek egymáshoz, és a grandiózus, 152,35 karátos zafír párduc bross, amelyet Windsor hercegnője viselt, egyformán melltű volt, és mindkettő ugyanolyan hatásosan fejezi ki, hogy ki volt a viselője és hogy miként éltek akkoriban. Akár szerves anyagot, akár fémet vagy drágakövet használt, minden embercsoport, függetlenül attól, hogy milyen korban, kultúrában vagy civilizációban élt, ugyanazokra az ékszerekre épített, és számomra izgalmas felfedezni, hogy hogyan alakultak ki, kik viselték őket, mi a kulturális jelentőségük, és izgalmas végigkövetni útjukat a változó életmód, divat és művészeti irányzatok különböző korszakainak prizmáján át.

Ezért indítottam el 2020-ban az If Jewels Could Talk (Ha az ékszerek mesélni tudnának) címmel a podcastomat, amelyben vendégeket és szakértőket kérdezek ékszerekről, Boleyn Anna méhes brossától kezdve a megható ékszeres virágig, amelyet Peter Carl Fabergé soha nem fejezett be az Oroszországban dúló forradalom és polgárháború miatt. Ezek a beszélgetések csak még nagyobb érdeklődést váltottak ki a leggyakrabban használt mintáink fejlődése és múltja iránt, ezért úgy döntöttem, hogy tovább folytatom a kutatást és megírom ezt a könyvet.

Hiszek abban, hogy a kis tárgyak nagy történeteket mesélnek el, így az ékszerek jelentőségének elmélyültebb vizsgálata érdekében hét kategóriába soroltam azokat az ékszereket, amelyek szerintem el tudják mesélni az ember világtörténelmét. Az egyes ékszerek idővonalában rengeteg információt találunk egyéni sorsokról és kollektív tapasztalatainkról. A karikák, a gyűrűk, a gyöngyök, az amulettek, a melltűk, a mandzsetták és a bonyolult fejdíszek emberi történetekről mesélnek, és azt is felfedik, mennyire tartották őket nagy becsben és miért maradtak fenn, miáltal kibomlanak előttünk a múltunkkal, jelenünkkel és jövőnkkel bennünket összekötő egyetemes szimbólumok.

Nem mindenki gondolja úgy, hogy az ékszerek fontos szerepet játszanak az életünkben; első látásra az emberek igénye arra, hogy feldíszítésék magukat, valóban megmagyarázhatatlannak tűnik, de úgy vélem, alapvetően azért viselünk ékszereket, mert emberek vagyunk.

Az évezredek során a világ földrajza megváltozott, a társadalom átalakult, az emberek költöznek és vándorolnak, de az nem változott, hogy az ember továbbra is menedékre, élelemre, közösségre, boldogságra és önmegvalósításra vágyik. A világ az utóbbi évekbeli állapotában – a világjárványokra, a klímaváltozásra és a politikai zavargásokra gondolok – a jelek szerint egyre több ember vonzódik a mélyebb jelentőséggel bíró dolgokhoz. Az ékszerek mindig is betöltötték ezt a szerepet; a kezdetektől fogva a képesek voltak megnyugvást hozni, a béke érzetét kelteni, védelmet nyújtani és a szeretteinkkel kialakított személyes kapcsolatokat közvetíteni. Ma, amikor egyre többen vannak, akik nem ott élnek, ahol születtek, az ékszerek kézzelfogható kapcsot nyújtanak számukra az otthonhoz és a családhoz fűződő emlékeikhez. Egyre hektikusabb társadalmunkban az ékszerek viselése vonzóan nyugodt rituálét jelent.

A világban zajló eseményektől függetlenül az ékszerek mindig is fizikai, érzelmi és szellemi befolyást gyakoroltak ránk. Ez olyasmi, amit születésünktől fogva értünk, talán részben a meséken és a tanult viselkedésmódokon keresztül örököltük, talán a DNS-ünket alkotó, láncszerűen egymás köré tekeredő két, összekapcsolt szálban lakozik. Az ékszerek szerepet játszanak abban a fondorlatos törekvésünkben, hogy sakkban tartsuk a félelmet és teljesnek érezzük magunkat. Kétségtelenül vonz minket az ékszerekben rejlő állandóság érzete is, ami még sokáig megmarad azután, hogy már eltávoztunk ebből a világból. Ily módon legalább nyomot hagyunk, és valami belőlünk is itt marad. A tárgyak még sokáig továbbadhatják történetünket a jövő számára.

Ez a könyv arra tesz kísérletet, hogy meghatározza, mi is az ékszer, miért hordjuk, és milyen mélyebb értelmet tulajdonítottak az emberek mindig is neki. Továbbá hogy az ékszerek iránti vágyódásunk miért ír le egy olyan örök kört, mint amilyet a karika vagy a gyűrű.

Első fejezet
KARIKÁK

Én a szerény karikát tartom a világ első divatkiegészítőjének. Meggyőződésem, hogy amikor a Teremtés könyvének történetében Ábrahám fia egy sanfot, aranyfüggőt adott a menyasszonyának, az valójában egy karika volt.

Ha a karikák történetéről beszélünk, akkor az arany történetéről is beszélünk – a kettő elválaszthatatlan egymástól. Az arany az emberi történelem minden szakaszában szerepet játszott; egész civilizációkat és társadalmakat motivált, és arra késztetett embereket, hogy a megtalálása reményében kemény megpróbáltatásokat álljanak ki. A Kr. e. III. évezred óta az aranyat a folyómedrek és a patakok medréből rostálták ki, a sziklákból kimosódott rögökből. Ezt követte a külszíni fejtés és a tárnabányászat, majd sok évszázaddal később az aranyat az „Újvilágból” szállították át. Bárhol is bukkantak rá, kitört az aranyláz, sőt, Kolumbusz Kristóf, az itáliai felfedező első amerikai útja során a következőt figyelte meg: „Ó, csodálatos arany! Akinek aranya van, annak olyan kincse van, ami még a lelkeknek is segít eljutni a paradicsomba.” Természetes állapotában az arany lágysága miatt könnyen formázható. Felfedezése után a ragyogóan csillogó aranyról kiderült, hogy egyszerű eszközökkel díszes formájú tárgyakat lehet létrehozni belőle, az emberek pedig mindig kedvelték a kört mint elemi formát, amivel a természetben sokfelé találkozhattak, gondoljunk a halmok, a tavak formájára, de említhetném a kavicsokat, a gyümölcsöket vagy a kagylókat is. A természetben megmutatkozó kör alak az emberi kultúra fontos szimbólumává vált, amelyet a művészetben és az ékszerek készítése során is utánoztak, és különféle módokon a körülöttük lévő világ értelmezésére használtak.

Az aranykarika jelzi az emberi identitást, egyben a szabadság aranyba oltott jele, és közvetlen kapcsolat fűzi az őseinkhez is. Ráadásul az arany értékes árucikk volt a rangot jelző ékszerként. Kr. e. 2500 körül a mai Szudán területén, az akkori Núbiában virágzó afrikai civilizáció ókori népei viselhettek először karikákat, valószínűleg a közösségen belüli rang és hatalom szimbólumaként. A Nílus kötötte össze a núbiaiakat az egyiptomiakkal, így a két civilizáció szoros kereskedelmi kapcsolatokat ápolt, és jól ismerték az ékszerek kultúrában betöltött reprezentációs szerepét is.

A karika nem mindig volt divatos az idők folyamán, és akadtak időszakok, amikor háttérbe szorult – például az európai középkorban, amikor a reneszánsz frizurák és a magas nyakú ruhák divatirányzata nem kedvezett a karikának. Ezek azonban csupán közjátékok voltak, amelyek sosem tartottak sokáig. A karika mindig újra megjelenik, újragondolva, beilleszkedve az új környezetbe és divatba, de az alakja soha nem változik. Megszakítatlanul ívelt vonala mindannyiunkat körülölel.

Az első karika

A kerék bronzkori feltalálása óta a kör az örökkévalóság, az újjászületés és a megújulás eszméjéhez kapcsolódik. A kerék a kelta művészetben is népszerű szimbólum volt, ahol úgy hitték, hogy a kerékagy maga a Nap, a küllők pedig a Nap ragyogó fénysugarai.

A szicíliaiak úgy vélték, hogy a kerék védelmet nyújt tulajdonosának a természet legnagyobb erői ellen, és a kerék forgását Fortuna, a kereket hajtó római istennő irányította, aki az évszakok váltakozását és az emberek sorsát felügyelte; a szerencse istennőjét jó volt maguk mellett tudni.

Kétezer-ötszáz éves történelme során Szicíliát megszállták a görögök, a rómaiak, a normannok, az arabok és a spanyolok, és mindegyikük ott hagyta kulturális nyomát a szigeten. Ennek eredményeképpen minden jelentős civilizáció jelen van – bizánci építészetében, aranymozaikjaiban, dinamikus hagyományaiban, a népművészetben és a helyi kézművességben.

A Kr. e. 8. században apró, élénk színűre festett, szamár vonta kordék jelentek meg a földközi-tengeri szigeten: carretto Sicilianónak nevezték őket, ezekkel szállították a terményeket. A Római Birodalom bukását követően, amikor az utak állapota romlott, és lehetetlen volt kétkerekű járműveket használni, a görög stílusú kocsik kimentek a divatból. A kereskedelem és a szállítás nagyrészt a tengeren zajlott egészen a 19. század elejéig, ekkor a kordék hagyománya újjáéledt.

A kocsik összetett szerkezetűek voltak. Először is egy fafaragó bükkből vagy diófából megácsolta a faelemeket. Ezután egy kovácsmester elkészítette a kovácsoltvas részeket, például a nagyon díszes fém szekéraljat és a fémveretes hámot, majd végül a kocsis összeillesztette a darabokat. A kordék oldalára gyakran bonyolult díszítés került, élénk színekkel megfestett történelmi események, a nép száján élő lovagi történetek és a vallásos ikonográfia elemei. A szekerek úgy vitték Szicília kultúrtörténetét, hagyományait és folklórját, mint valami vándorló képeskönyvek, és így a sziget múltjának epikus történetei minden helyi lakoshoz eljutottak.

Domenico Dolce formatervező Szicíliában nőtt fel, és felelevenítette a szigetet járó kordék emlékét; a hagyományos carretto kerekei adták az ihletet a Dolce & Gabbana szicíliai kordé-karikáihoz, amelyek rubellit, ametiszt, turmalin, smaragd és többszínű zafír, továbbá tizenkét, finoman megmunkált aranyküllő kaleidoszkópszerű spirálja körül forognak. Számára és Stefano Gabbanának a szicíliai származás és a sziget történelme, amelyet a kerék alakú fülbevalók illusztrálnak, ugyanolyan értékes, mint maguk az ékszerek. Akárcsak korábban a kordék, a karikák is egy olyan kultúra emlékétől ragyognak, amelyet az a veszély fenyeget, hogy elvész és feledésbe merül.

Pù-abi királynő karikái
(Penn Múzeum)

Az ókori Mezopotámiában (ma Dél-Irak), a sumér királyi család és a társadalmi elithez tartozók körében elvárás volt a nyakékek és nyakláncok viselése. Ezt onnan tudjuk, hogy 1927 decemberében, négy évvel Ur városának feltárása után Leonard Woolley vezető régész feltárta Pù-abi királynő sírját, amely négyezer-ötszáz évig érintetlenül állt. A királynő boltozatos kamrában, faravatalon feküdt, felsőtestét teljes egészében drága gyöngyök, medálok és nyakékek díszítették. Minden ujján aranygyűrűket találtak, a fejére pedig bonyolultan megmunkált levél- és virágdísz került. A dísztárgyak minősége arról tanúskodik, hogy akkoriban Urban képzett ékszerészekből álló csapatot foglalkoztattak. A kamra falai mentén további, növényeket és állatokat ábrázoló gyöngyöket és aranymedálokat, valamint fémből, kőből és kerámiából készült edényeket helyeztek el.

Az ékszerek lenyűgöző minősége és mennyisége eleve magas rangra és tekintélyre utalt, de ha bármi kétség merült volna fel a nő státuszát illetően, azt eloszlatták a faragott lazurit hengerpecsétek, amelyekkel eltemették. Ezekből három volt a köntösére tűzve, de ahogy a történészek rámutatnak, személye azonosításához elegendő lett volna egy is – ennyi pecsétet viselni szokatlan volt. Lehetséges, hogy úgy gondolta, ezekre azért van szüksége, hogy alátámassza a tekintélyét, amikor a túlvilágon megjelenik az istenek színe előtt. Az egyik pecséten egy csomó datolya is szerepelt, amely a királyság és az uralkodás isteni jogának szimbóluma volt, míg egy másik pecsétre a nevét és a „Nin” szót vésték, ami úrnőt vagy királynőt/királynét jelent, ezzel is kiemelve rangját és társadalmi befolyását. A tudósok úgy vélik, hogy Pù-abi maga uralkodott, mivel a férjéről nem történik említés. Annak ellenére, hogy mindössze egy méter húsz centi magas volt, egyértelmű, hogy egyetlen más nő sem ragyoghatta túl a tündöklő arany hajdíszeket, lazurit fejdíszeket, karneolból készült nyakékeket és nagy, aranykarikás fülbevalókat viselő Pù-abit.

Nemcsak a pazar sírmellékletek miatt figyelt fel a világ Woolley felfedezésére. Pù-abi királynő sírját négy évvel Tutanhamon fáraó sírja után tárták fel, és addig azt feltételezték, hogy az egész régióban férfiak uralkodtak. A legtöbb női pecsétre akkoriban az volt írva, hogy „XY felesége”, de Pù-abi pecsétjén nem szerepel a férje neve, és nem szerepel rajta a király képe, ami arra utal, hogy a királyságot ő maga irányította, így ő az általunk ismert első női uralkodó az emberiség történetében – és az első nő, akinek ünnepelt stílusát nagy aranykarikák határozták meg.

Ami azt illeti, ma már alig lehet olyan erős karakterű női hírességet mondani, aki ne hangsúlyozná ki státuszát egy pár jókora aranykarikával. Elég, ha csak Rihannára, Madonnára vagy J. Lóra gondolunk! Az arany, mivel ellenáll a korróziónak, a távoli ókorból is megmaradt; még ha évszázadokra föld alá került is, érintetlenül, a napfényben varázslatosan csillogva bukkan elő. Pù-abi királynő csillogó karikái nem korrodálódtak vagy lettek mattak, és ma is ugyanolyan fényesen ragyognak, mint amikor elkészítették őket. Sőt, ma Cardi B vagy Beyoncé fülében is jól mutatnának. Bár évszázadok választják el őket egymástól, a mai énekesek vagy hírességek által viselt karikák átmérője hasonló, nyolc centiméteres, a vállat súrolja, hasonlóan az uri királyi temetőben találtakhoz. Az aranykarika az örökkévalóság ékszere, és mondhatnánk, hogy Pù-abi királynő korai trendteremtő volt, aki mindig is tisztában volt azzal, hogy egy karika fülbevaló mit tud tenni egy nőért.

Egyiptománia

A Pù-abiról és a sumér stílusról szóló korabeli beszámolók eljutottak Ázsián túlra is. Bár a kúsi sivatag bányáiban korlátozottan lehetett csak aranyat bányászni, Kr. e. 1700-ra Egyiptomban a karika lett a divat. Mindenki hordta: férfiak, nők, gyerekek – még a macskák is, amelyeket a legszentebb állatnak tekintettek. A macskát Básztet istennővel, Ré napisten lányával hozták kapcsolatba, akit viszont a zenével, a tánccal, a családdal, a termékenységgel és a születéssel társítottak. Az egyiptomi sivatag homokjában kétezer-ötszáz éves bronz macskaszobrot találtak, amelynek fülében arany karika-fülbevaló csillogott.

A fülbevaló legnépszerűbb formájában több, háromszög formában egymáshoz forrasztott, üreges karikából állt. Az aranyat nagyra tartották, amire a fáraók is bizonyságul szolgálnak, mivel őket élő isteneknek hitték, és az „arany” jelzőt illesztették a nevük elé. Az arany nemcsak a nap melegét és fényét jelképezte, hanem az ókori egyiptomiak számára Ré napisten testét is, akit „aranyhegy”-nek hívtak, és azt remélték, hogy a túlvilágon újra találkoznak vele. A gyöngyökkel és fajansszal díszített aranykarikák az uralkodói család tagjai és a fáraók, valamint az olyan hatalmas királynők, mint Kleopátra és Nofertiti számára a rang, a hatalom és a gazdagság szimbólumai voltak.

Az egyiptomiak megszenvedtek a karika jelentette szépségért. A röntgenfelvételeken megvizsgált múmiákon a súlyos füldíszek használata miatt megnyúlt és kitágult fülcimpák láthatók. Egyes temetkezési helyeken nagy méretű, fémből készült karikákat tártak fel, amelyeket piercingeken kellett átvezetni. Az egyszerű aranykarikákat, az üvegfajanszot vagy az olyan féldrágaköveket, mint például jáspis, valószínűleg már kora gyerekkorban úgy viselték, hogy a nyitott végét keresztülhúzták a fülcimpán. És ha azt gondolják, hogy az aszimmetrikus viselet valami modern trend, akkor tévednek: az egyiptomiak gyakran viseltek két karikát az egyik fülcimpájukban. A karika alakú fülbevalók a tekintetet egyúttal felfelé, a mámorító, kihúzott szempárra és a járomcsontokra irányították, tovább fokozva a csábító szépség érzetét.

Az egyiptomi stílus a maga bőségével és egzotikumával megragadta a mai kor fantáziáját, és tudjuk, hogy az egyiptomiak – férfiak és nők egyaránt – sokat adtak a megjelenésükre. Minden olyan kellék, amelyet a toalettjükhöz használtak, sírmellékletként került elő: fésűk, kézitükrök, iszapkő sminkkészletek, amelyekhez olyan ásványokat őröltek porrá, mint a zöld malachit és a galenit a szem kihúzásához (fekete szemfesték), amihez állati zsírokat, olajokat kevertek. A péppé zúzott bogarakat és az okkerfestéket szintén állati olajokkal kombinálták, hogy a vörös rúzs kedvelt árnyalatait hozzák létre. Mindezeket gyönyörű kalcitedényekben tárolták.

Az egyiptomi szépségideál megkívánta mérce mellett a praktikum is szerepet játszott a kozmetika gyakorlatában. A legújabb tudományos kutatások azt mutatják, hogy a fekete szemfestéket (a kohlt), az ólomalapú ásványi anyagot azért is használták sokat, mert antibakteriális tulajdonságokkal rendelkezett, ami segíthetett a Nílus mentén gyakori, vízzel terjedő szemfertőzések leküzdésében. A szárnyvéget formázó, füstös szemsmink nem csupán a hiúságról szólt, mivel a fekete szempillafestéknek megvolt az az előnye, hogy enyhítette a sivatagi nap vakító fényét.

Kleopátra akkora hatalommal rendelkezett, mint kevesek az ókori Földközi-tenger térségében, és az egyik legnagyobb királyság felett uralkodott, egyben ő is azoknak az erős és hatalmas nőknek a sorába tartozik, akik számára a karikák a mindennapi szépségarzenál részét képezték. Bár a szépségideálok idővel változnak, az uralma idején vert érmék a királynőt kiugró állal, göndör hajjal és nagy sasorral ábrázolják, ami arra utal, hogy nem volt hagyományos szépség. A történészek az ókori szövegekre is felhívják a figyelmet, amelyek egyike sem nevezi az egyiptomi királynőt bájosnak, ehelyett éles eszét és határozottságát dicsérik, valamint kiemelik kiváló műveltségét. Kleopátra hét nyelven beszélt, és filozófiai értekezéseket írt. Elég valószínű, hogy az érmékre és smaragdokba vésett nem túl hízelgő ábrázolása szándékos kísérlet volt arra, hogy ezáltal férfiasabbá tegyék, hogy boldogulni tudjon az akkori patriarchális világban.

Egy másik nagy hatalmú egyiptomi szépség képét 1912-ben leplezték le, amikor felfedezték Nofertiti híres, ma Berlinben őrzött, festett mellszobrát. Ő a tizennyolcadik dinasztia királynője volt, és a szobor felfedezéséig Ahet-Aton fáraó kevéssé ismert királyi feleségeként, illetve Tutanhamon király valószínűsíthető mostohaanyjaként tartották számon. Nofertiti neve azt jelenti, hogy „Aton legszebbje, a szépség megérkezett”, és mellszobrának felfedezése után szinte egyik napról a másikra az ókori világ címlaplánya lett. Az ábrázoláson nagyméretű szegecseket vagy dugókat viselt a fülében, de tekintettel arra, hogy az ókori Egyiptom leggazdagabb időszakában uralkodott, elképzelhetetlennek tartom, hogy a karika ne bukkant volna fel valahol az uralma idején, és legalább egy neves régész úgy véli, hogy a Tutanhamon sírkamrájában található díszes tárgyak közül sok, köztük a karikák is, eredetileg Nofertiti számára készültek. A régészek valósággal vadásznak a sírjára, az új technológiák és a világszerte megnövekedett érdeklődés pedig minden eddiginél valószínűbbé teszik, hogy meg is találják. Még sok kérdés vár megválaszolásra a rejtélyes Nofertitivel kapcsolatban – nem utolsósorban az ékszerkollekciója, amely, remélem, hogy ugyanolyan pompás, mint Pù-Abié.

2017-ben Rihanna a Vogue Arabia címlapján tisztelgett Nofertiti előtt: szemét vastagon, feketével húzták ki, és türkizgyöngyökkel teletűzdelt, korong alakú arany fülbevalót viselt, ezzel is megidézve a királynő időtlen vonzerejét. A Nílus e mesebeli uralkodónőinek hírneve és szépsége messzire nyúlik az időben, és még ma is képes stílusokat inspirálni.

Törzsi karikák

A karikák kultúrája Afrikából indulva, a Nílus mentén terjedt el, ahol az ókori egyiptomiak átvették ezt a viseletet, majd átkerült Ázsiába, ahol a kelet-indiai Orisza vidékét afrikaiak népesítették be. Itt sok törzs élt, és mindegyiknek megvolt a maga öltözködési módja, jellegzetes rituáléi és őstisztelete – de az ékszerek kultúrájában mindannyian osztoztak.

A nagy, karika alakú fülbevalók szerves részét képezik az India keleti államaiban élő gadaba, bonda és kondh törzsi közösségek hagyományos viseletének. A kondh lányok például még mindig felismerhetők az orrukon átszúrt három aranygyűrűről, a csípőjükig érő üveggyöngy nyakláncokról és az ujjaikon viselt nagy méretű érmegyűrűkről. A karika a születésük pillanatától kezdve fontos szerepet játszik ezeknek a nőknek az életében. A csecsemők fülében lévő karikákról kis csengők lógnak, hogy távol tartsák a gonosz erőket, az orrot és a fület pedig azért lyukasztják ki, hogy a testnyílásokon esetleg bejutó rossz szellemeknek legyen kijárata. Egy lánynak akár tizenhat aranykarika is lehet az egyik fülében, amelyet akár ötven, vasból, vörös- és sárgarézből készült hajcsattal és tűvel kombinálhat, ami a Pù-abihoz hasonló aranyglória hatását kelti.

Úgy tűnik, a gadaba törzs asszonyai is megszenvednek a szépségért, akárcsak az egyiptomi nők egykor a fülcimpáikkal. Az ékszerviselés szigorú társadalmi szokás, és a nő egész életére kiterjed, még éjszakára sem veszi le. A hatalmas, lengő fülbevalókhoz kisebb karikák társulnak, amelyek a fül szélét és a fülcimpát díszítik. A legmegdöbbentőbbek a szemet gyönyörködtető óriási, kerek réz vagy drót fülbevalók, amelyeket a fülporcba nyomnak, és aminek a súlyát a tarkó fölött egy zsinór tartja meg. A főkarika olyan nagy, hogy nem okoz nehézséget elképzelni, ahogy egy kisgyerek a dereka körül táncoltatja, mint valami fém hulahoppkarikát. A mai kor divatbemutatóinak kifutóin is láttunk már hatalmas, a vállat súroló, a gadabák karikáira emlékeztető ezüst fülbevalókat. Időnként feltűnést keltenek, de mi nem rendelkezünk a gadaba nőknek azzal az elszántságával, ahogy a fülbevalót hordják – ráadásul a súlyos karika a mobilozást is akadályozná –, így eredetijükkel ellentétben nem mindennapi viseletnek valók.

A bonda társadalomban a nők kiváltságos helyzetet élveznek. Ez a közösség házassági normáiban is megmutatkozik: a bonda lányok többnyire olyan fiúkhoz mennek férjhez, akik legalább öt-tíz évvel fiatalabbak náluk. Az ő elképzelésük szerint a nő gondoskodik a férjéről, amíg az felnő, majd amikor a férfi már idősebb lesz, onnantól ő látja el a feleségét. A bonda nők viselte karikák és gyűrűk egyszerűségüknél fogva gyönyörűek – de az ékszerpalettához széles bokaláncok, finom orrkarikák, karperecek, vastag nyakpántok és hatalmas karika-fülbevalók is tartoznak. Ezek a szokások ma is erősek, mivel az indiai törzsek megőrzik egyedi ékszerstílusukat. A globalizáció terjedésével és azzal, hogy egyre több nő tanul és vállal munkát a faluján túl, a szokások egyre inkább alkalmazkodnak a modern és a hagyományos öltözködés keverékének átvételéhez.

A romáké a másik törzsi közösség, ami erősen kötődik az aranykarikákhoz. A hagyományosan nomád életmódot folytató indoárja népcsoport az észak-indiai Rádzsasztánban élt, mielőtt elindult Európa felé. Gyakran „dzsipsziknek” is nevezték őket, mert az európaiak tévesen azt hitték, hogy Egyiptomból származnak. A romák hagyományosan sárga aranyat viseltek, ékszerként hordott pénzérmék formájában, ezzel a pénzüket testközelben tudták, a testükhöz rögzítve hordták, ami így biztonságos és hordozható „erszényként” szolgált. Ezek az érme-medálok és a nagy karikák indiai gyökereik továbbélésére utalnak, és összekötik őket örökségükkel.

A roma népek sokfélék, Európa-szerte számos szubetnikummal és nyelvvel rendelkeznek, de ruházatuk és kiegészítőik számukra még ma is a messzire terjedő közösségükhöz való tartozás érzését fejezik ki. Az arany- és ezüstkarikákat mindenféle díszítésre használják. A roma népcsoportok nem vezettek krónikát történelmükről, szájhagyomány útján sem maradt fenn ilyesmi. Ehelyett a karika formájú ékszerek viselésének szokása öröklődött generációkon át e hazátlan nép csoportjainak tagjai között, és ezek a karikák az identitás és a hovatartozás kifejezésének testükön hordott szimbólumaivá váltak. Az évek során a divatvilág számos elemet kölcsönzött a roma kultúrából, és a „cigány” szó egy színes fejkendőt, nagy karika-fülbevalót és hosszú, hullámos szoknyát viselő, kristálygömbbe bámuló, egzotikus nő képének kulturális sztereotípiáját idézi fel. Emiatt a fiatal roma diaszpóra tagjai közül sokan úgy érzik, hogy félreismerik őket, és egyesek azért kampányolnak, hogy ezt a szót töröljék a divatipar lexikonából.