A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: Fifty-Fifty, 2020

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Vádalku, 2023

Eskü alatt, 2024

Copyright © Steve Cavanagh 2020

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-78-9

Luca Vestének.

Köszönettel és hálával a podcastokért,
a hihetetlenül szórakoztató könyveidért,
inspiráló lényedért, és hogy úgy meg tudsz nevettetni,
hogy belefájdul az oldalam.

Kösz a kecskéket!

JANUÁR

EDDIE

Az ügyvéd számára létezik az angol nyelvben egy olyan szó, amely minden más szónál jobban megrémít minket. És most ez a szó meredt rám a telefonomról. Pár másodperccel ezelőtt érkezett sms-ben.

VISSZATÉRTEK!

Az esküdtszék negyvennyolc percig volt távol.

Negyvennyolc perc alatt sok mindent történhet. Ennyi idő alatt meg lehet ebédelni. Az ember olajat cserélhet az autójában. Még akár egy tévéműsort is végignézhet.

Egy dolgot azonban lehetetlen véghezvinni negyvennyolc perc alatt. Nem lehet igazságos és megfontolt ítéletet hozni New York történelmének legbonyolultabb gyilkossági perében. Képtelenség. Valószínűleg valami kérdése lesz az esküdtszéknek, gondoltam. Ez még nem az ítélet lesz.

Az nem lehet.

Az utca túloldalán, a Lafayette sarkán áll a Corte Café. Kívülről hívogatónak tűnik. Kávé és mellé szendvicsek is kaphatók, a vendégek műanyag székeken ülnek a műanyag asztalok mellett. Átlagosan legalább három jogász mindig lebzsel ott, van úgy, hogy több is. És mindig ki lehet szúrni, hogy kik várnak az esküdtszékre. Ők azok, akik képtelenek enni. Képtelenek nyugton maradni. Úgy árad belőlük a feszültség a többi vendégre is, mintha legalábbis egy machetével az ölükben ültek volna be. Régebben én is odajártam, amikor egy-egy ügyemben az ítéletre vártam, de az esküdtszéknek kiszolgáltatott, bizonytalanságban szenvedő ügyvéd látványa a legelszántabbaknak is elveszi a kedvét a kávétól a Corte Caféban. Pedig nagyon jó kávéjuk van.

Így aztán ahelyett, hogy kínomban a falat kapartam volna odabent, inkább egy elvihető kávét rendeltem, aztán fogtam és kimentem, hogy sétáljak egyet a téren. Nem is tudom, hányszor róttam már végig a Foley Square-t. A rekordidőm három nap. Egy alkalommal pontosan ennyi időbe telt, amíg az esküdtszék felmentette az egyik ügyfelemet, és én már majdnem árkot szántottam a sarkammal a járdába. Ezúttal, alig hogy kiléptem a Corte Caféból a kávémmal, jött az sms.

Azonnal kidobtam a papírpoharat, átmentem az út túloldalára, majd befordultam a sarkon a manhattani büntetőbíróság épülete felé. A csillagos-sávos amerikai lobogó mintegy tízméteres magasságban lengett egy zászlórúdon a bejárat fölött. Régi zászló volt, és az erős szelek, az eső és az idő múlása cseppet sem volt kegyes hozzá. A színei megfakultak, és már majdnem kettészakadt. Egyik-másik csillag varrása felfoszlott, ezeket elfújta a szél. A piros-fehér sávokból hosszú szálak lógtak le, és majdnem elérték a járdát. Pedig volt pénz újat venni helyette. Igaz, hogy nehéz idők jártak, és egyre nehezebbek jöttek, de a zászlónak akkor is kifogástalan állapotban kellett lennie, amikor a tető már beázott. Szerintem egyébként meg kellene tartani ezt a régi zászlót. A maga kifakult színeivel, szakadásaival és hasadásaival úgy tűnt, jól illik a mostani időkhöz. Csak sejtettem, hogy a bírák ugyanígy éreztek. Tudván, hogy a határainkon ketrecekbe zárt gyerekek várakoznak, hogy eldőljön a jövőjük, sokak számára a csillagok és sávok elvesztették régi fényüket. Sosem láttam még a hazámat ennyire megosztottnak.

A zászlórúd végén egy holló ült. Nagy, fekete, hosszú csőrű, éles karmú madár. Először 2016-ban figyelték meg, hogy a hollók visszatértek New Yorkba. Jó ideje az állam északi részén élnek, és senki sem tudja, miért jöttek vissza. A fészküket a hidak és felüljárók magasba nyúló részeire, néha a telefontornyok meg a nagyfeszültségű villanyoszlopok csúcsára rakták. A szemétben turkáltak, és eltakarították azokat az elpusztult kisállatokat, amelyek a sikátorok zugaiban összetöppedve, összekunkorodva hevertek szerte a városban.

Ahogy elhaladtam a holló alatt, hirtelen elkárogta magát: ká-á-á-árrr, ká-á-á-árrr. Nem tudtam eldönteni, hogy üdvözlésnek vagy baljós figyelmeztetésnek vegyem-e.

Bármi is volt, nyugtalanított.

Mielőtt elvállaltam ezt az ügyet, nem hittem a gonoszban. Megismertem ugyan jónéhány gonosztevő férfit és nőt és alkalmam nyílt harcba szállni velük, de elvetemültségüket pusztán emberi gyengeségnek tulajdonítottam. Olyasminek, amelyet a kapzsiság, a kéjvágy, a düh vagy valami erős sóvárgás váltott ki belőlük. És volt köztük néhány beteg ember is. Mármint akiknek a fejében volt baj. Úgy is mondhatjuk, hogy nem voltak felelősek szörnyű tetteikért.

Ahogy a bírósági épület előcsarnokában átestem a biztonsági ellenőrzésen, egyfolytában ezen járt az eszem. A gondolatok megszállták az elmémet, valósággal megmérgezték. Mindegyik egy-egy újabb vércsepp volt egy pohár hűs vízben. Nem sok idő kell hozzá, hogy az egészet vörösre fessék.

A legtöbb gyilkos esetében, akivel találkoztam, elég hamar, elég jó elképzelésem alakult ki arról, hogy mi volt a magyarázat a viselkedésükre. Észjárásuk és bűnöző magaviseletük kulcsa vagy a múltjukban, vagy a pszichéjükben rejlett. Mindig találtam valami észszerű magyarázatot.

Ezúttal nem volt ilyen. Nem volt kulcs.

Most nem találtam észszerű magyarázatot. Nem igazán. Az ügy középpontjában valami nagyon sötét erő működött.

Valami ördögien gonosz.

És éreztem, hogy megérint. Úgy lebegett az ügy fölött, mint a hollók a város fölött.

Figyelt.

Várakozott.

Hogy aztán lecsapjon, és hegyes karmaival és borotvaéles csőrével ölni kezdjen. Sötét, gyors és halálos volt.

Nem tudom másképp leírni. Nincs jobb szó rá. Az emberek képesek a jóra. Igenis létezik olyan, hogy jó ember. Jót cselekszik, mert őszinte örömét leli benne, ha jót tesz. Miért ne lehetne akkor ennek az ellenkezője is igaz? Miért ne lehetne egy ember pusztán élvezetből gonosz? Eddig sosem néztem így erre, de most határozottan úgy éreztem, van ebben valami. A gonosz létezik. Sötét zugokba húzódva él, és úgy rágja, emészti fel az embert, mint a rák.

Már olyan sokan meghaltak! És mielőtt elérkezik a vég, talán még többen is meghalnak. Gyerekkoromban, a hideg, rideg kis brooklyni házban, ahol felnőttem, anyám azt tanította, hogy szörnyek pedig nincsenek. A szörnyekről és boszorkányokról szóló történetek – amelyekben a gyerekeket elveszik a szüleiktől és kiteszik őket az erdőbe – anyám szerint tényleg nem voltak mások, csak mesék. Nincsenek szörnyek – mondta.

Hát ebben tévedett.

A büntetőbíróság épületének liftjei ódon, fájdalmasan lassú szerkezetek voltak. De azért felvittek arra az emeletre, ahová menni akartam, kiszálltam, végigmentem a folyosón, és a többi nyüzsgő embert követve beléptem a tárgyalóterembe. Helyet foglaltam az ügyfelem mellett, az ügyvédnek fenntartott asztalnál. Miután a hatalmas létszámú hallgatóság is elfoglalta a helyét, az ajtókat bezárták.

A bíró már a pulpitusán ült.

Az esküdtszék bevonulásakor mély csönd ereszkedett a teremre. A papírokat már átadták a jegyzőnek. Az adminisztrációs feladatokat elvégezték az esküdtszék számára fenntartott helyiségben. Az ügyfelem megpróbált valamit mondani, de nem egészen értettem. Nem hallottam tisztán, annyira zúgott a vér a fülemben.

Mindig is jól meg tudtam ítélni, hogy az esküdtszék melyik irányba hajlik egy-egy ügyben. Akár fogadásokat is köthettem volna. És minden egyes alkalommal igazam is volt. Én már akkor tudtam, hogy az ügyfelem bűnös-e vagy sem, mielőtt elvállaltam az ügyét.

Mielőtt ügyvéd lett belőlem, hosszú éveken át szélhámossággal kerestem a kenyerem, és az akkor elsajátított készségeket minimális változtatással tudtam átültetni a praxisomba. Nem sok különbség van aközött, ahogy az ember kétszázezer dollárral átver egy drogdílert, vagy ahogy ráveszi az esküdtszéket a helyes ítélet meghozatalára. Sokszor előfordul, hogy valaki ártatlanul kerül börtönbe, de ha rajtam múlik, akkor nem. Többé már nem! Bárokban, éttermekben és az utcán dolgoztam. Szélhámosként megtanultam olvasni az emberek arcából, gesztusaiból. Volt is hozzá tehetségem. Így amikor a tárgyalóteremben kellett helytállnom, már az első beszélgetésünk után tudtam, hogy az ügyfelem bűnös-e vagy sem. És ha bűnös volt, de a bíróság előtt ártatlannak akarta vallani magát, akkor sok szerencsét kívántam neki, és búcsút vettem tőle. Régebben ez nem zavart, és elvállaltam az ilyen emberek képviseletét is, de aztán elmondhatatlanul nagy árat fizettem érte. Elnyomtam az ösztönös megérzéseimet, és elértem, hogy az ügyfelemet felmentsék. Bűnös volt, én meg rászabadítottam a világra. Aztán súlyosan bántalmazott valakit. Akkor bevertem a pofáját. Bizonyos értelemben a mai napig is azért a régi hibáért vezeklek. Senki sem tévedhetetlen. Mindenkit át lehet verni.

Még engem is.

Profin olvastam az ügyfelek és az esküdtek testbeszédét. Csakhogy ez nem egy átlagos, normális per volt. Közelről sem volt benne semmi átlagos.

Most először fogalmam sem volt, mi lesz az ítélet. Érzelmileg túlságosan is érintett voltam. Szerintem egyformán megvolt az esélye mindkét lehetőségnek. Fifti-fifti. Az ítéletet akár pénzfeldobással is meghozhatták volna. Tudtam én jól, hogy milyen ítéletet szeretnék. Arra is rájöttem, ki a gyilkos. Csak azt nem tudtam, hogy az esküdtszék is rájött-e. Gőzöm nem volt, hogy mit gondolnak az esküdtek.

És fáradt voltam. Hetek óta nem aludtam rendesen. Azóta a sötét, véres éjszaka óta nem.

A jegyző felállt, és az esküdtszék elnökéhez fordult.

– Olyan ítéletre jutottak-e ebben az ügyben, amelyben mindannyian egyetértenek? – kérdezte a jegyző.

– Igen – felelte az esküdtszék elnöke.

ELSŐ RÉSZ

A NŐVÉREK

Három hónappal korábban

A segélyhívó szolgálat átirata

Incidens száma: 19 – 269851

2018. október 5., 23:35:24

Ideje: 23:35:24

Diszpécser: New York City 911, rendőrségre, tűzoltóságra vagy orvosi segítségre van szüksége?

Hívó: Rendőrségre és mentőre. Most azonnal!

Diszpécser: Mi a lakcíme?

Hívó: Franklin Street 152. Kérem, siessen, leszúrta, és most meg jön felfelé az emeletre!

Diszpécser: Valakit leszúrtak a házban?

Hívó: Igen, az apámat. Istenem, hallom, hogy jön felfelé a lépcsőn!

Diszpécser: A rendőrség és a mentők már úton vannak. A ház melyik részében tartózkodik? Hol van az apja?

Hívó: Az emeleten van. A nagy hálószobában. Mindent elborít a vér! Én… a fürdőszobában vagyok. A testvérem az! Még mindig itt van. Azt hiszem, kés van nála. Istenem, [érhetetlen beszéd]

Diszpécser: Őrizze meg a nyugalmát. Bezárta az ajtót?

Hívó: Igen!

Diszpécser: Megsérült?

Hívó: Nem, én nem sebesültem meg. De meg fog ölni. Kérem, jöjjenek gyorsan! Segítségre van szükségem. Kérem, siessenek…

Diszpécser: A segítség már úton van. Maradjon a földön ülve. Ha lehet, nyomja a lábát az ajtóhoz. Oké, biztonságban lesz. Lélegezzen mélyeket! A rendőrség is úton van. Őrizze meg a nyugalmát és maradjon csöndben. Hogy hívják?

Hívó: Alexandra Avellino.

Diszpécser: És az édesapja neve?

Hívó: Frank Avellino. A húgom, Sofia, végleg megőrült. Kurvára elment a maradék esze is. Szó szerint felszabdalta… és [érthetetlen beszéd]

Diszpécser: Több fürdőszoba is van a házban? Maga melyikben van?

Hívó: A nagy hálószobából nyílóban. Azt hiszem, hallom a lépteit. Bejött a szobába! Jézusom…

Diszpécser: Maradjon csöndben. Minden rendben lesz. A rendőrség már csak néhány saroknyira van. Maradjon vonalban.

Hívó: [érthetetlen beszéd]

Diszpécser: Alexandra… Alexandra? Ott van még?

Hívás vége: 23:37:58

A segélyhívó szolgálat átirata

Incidens száma: 19– 269851

2018. október 5. 23:36:14

Ideje: 23:36:14

Diszpécser: New York City 911, rendőrségre, tűzoltóságra vagy orvosi segítségre van szüksége?

Hívó: Rendőrségre és mentőkre. Az apám haldoklik! A Franklin Street 152. szám alatt lakom. Apa! Apa, kérlek maradj velem… Megtámadták! Mentőkre van szüksége.

Diszpécser: Hogy hívják?

Hívó: A nevem Sofia. Sofia Avellino. Ó, bassza meg! Fogalmam sincs, mit tegyek. Mindenütt rengeteg vér van.

Diszpécser: Az édesapját megtámadták? A házban van?

Hívó: A hálószobában van. Ezt ő csinálta. Ő… [érthetetlen beszéd]

Diszpécser: Van még valaki más is a házban? Ön biztonságban van?

Hívó: Azt hiszem, elment. Kérem, küldjön ide valakit! Annyira félek! Nem tudom, mit tegyek.

Diszpécser: Vérzik az édesapja? Ha igen, próbálja meg egy ruhával vagy törülközővel lefedni a sebet. Tartsa rajta a kezét, és nyomja folyamatosan. A rendőrség már bármelyik pillanat megérkezhet. Látom, egy másik hívás is érkezett erről a címről.

Hívó: Micsoda? Valaki más is hívta magukat?

Diszpécser: Van még valaki más is a házban?

Hívó: Szent Isten! Alexandra! A fürdőszobában van. Látom az árnyékát mozogni az ajtó alatt! Basszus! Ott van benn! Ki kell jutnom innen. Meg fog ölni. Kérem, segítsenek, kérem… [sikoly]

Hívás vége: 23:38:09

EGY

EDDIE

Utálom a jogászokat.

A legtöbbjüket. Vagyis inkább mindet, eltekintve néhány figyelemre méltó kivételtől. Közéjük tartozik öreg mentorom, Harry Ford bíró és néhány régi motoros ügyvéd, akik úgy ólálkodnak a manhattani büntetőbíróság épülete körül, mint a kísértetek a saját temetésükön. Amikor tizenéves koromban hosszú előkészítést igénylő svindlikkel dolgoztam, sokkal több ügyvédet ismertem, mint most. A legtöbb ügyvédet könnyű volt átverni, mert tisztességtelenek.

Sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd én is beállok a jogászok közé. A farzsebemben lapuló névjegykártyán ez áll: „Eddie Flynn, ügyvéd”.

Ha apám, aki maga is tehetséges szélhámos volt, ezt megérte volna, szörnyen szégyellné magát. Mert lehettem volna menő bokszoló, szélhámos, zsebtolvaj vagy akár bukméker is. Apám csak rám nézne, az ügyvédre, szomorúan megcsóválná a fejét, és azon töprengene, hogy vajon hol ronthatta el a nevelésemet.

A fő probléma az, hogy az ügyvédek hajlamosak inkább magukkal törődni, mint az ügyfeleikkel. Jó szándékkal telve indulnak neki a szakmának, megnézik a Ne bántsátok a feketerigót!, még az is lehet, hogy Harper Lee könyvét is elolvassák, és arról álmodnak, hogy majd ők is olyanok lesznek, mint Atticus Finch. Arra készülnek, hogy majd ők megvédik a kisembert. Megvívják Dávid és Góliát csatáját. Aztán rájönnek, hogy nem tudnak tisztességesen megélni. Hogy az ügyfeleik mind bűnösök, és még ha Atticushoz méltó védőbeszédet is írnak, a bíró egy rohadt szóra sem fog figyelni belőle.

Azok, akik elég bölcsek és tisztában vannak azzal, hogy az ilyesmi puszta vágyálom, tudják, az a legjobb, ha belépnek egy nagy irodába, kidolgozzák a belüket is, és megpróbálnak társtulajdonossá válni még az első szívrohamuk előtt. Más szóval, rájönnek, hogy a jogi szakma üzlet. És néhányuknak nagyon bejön.

Az Ericcson Place 16. előtt állva ismét el kellett ismernem, hogy mennyi pénzt keresnek a nagymenő büntetőjogi ügyvédek. Az Ericcson Place 16. a New York-i rendőrség egyes számú kapitányságának a címe. Az épület előtti parkolót, amelyet általában a járőrkocsiknak tartanak fenn, most a német gépjárműgyártó ipar drága példányai foglalták el. Öt Mercedest, kilenc BMW-t és egy Lexust számoltam meg.

Biztos, hogy valami fontos dolog folyhatott odabenn.

A kapitányságra kék-fehér, festett kazettás, mahagóni duplaajtón keresztül lehet bejutni. A kazettákat vasveret díszíti. Az ajtó a biztonsági tiszt pultjához vezet, és azon túl az ügyeletes őrmesterhez. Ennél a második pultnál heves vita folyt. Egy sárga inget viselő, civil nyomozó elszántan mutogatott és hadonászott Bukowski őrmester arca előtt, miközben az íróasztal másik oldalán, a várakozásra kijelölt helyen legalább egy tucatnyi ügyvéd veszekedett egymással. A váróterem egy nagyjából hatszor háromméteres helyiség lehetett, a falát sárga csempe borította. A csempe valamikor fehér lehetett, de a hetvenes-nyolcvanas években a zsaruk sokat dohányoztak.

Bukowski egyébként húsz perce hívott fel, és mondta, hogy siessek. Mert van itt egy ügy, ami nagy durranás lesz. Ez azt jelentette, hogy Bukowskinak jövök majd pár jeggyel a Knicks valamelyik meccsére. Ez volt a megállapodásunk. Ha valami szaftos dolog került elé, akkor szólt nekem. Csak az volt a gond, hogy az őrsön nem Bukowski volt az egyetlen zsaru, aki a tudott a dologról, és az ügyvédek tömegéből ítélve, a hír biztosan gyorsan elterjedt.

– Bukowski – szóltam oda neki.

Cimborám a New York-i rendőrség tengerészkék egyenruhájába bújtatott kidudorodó izmok, testszőrzet és zsírpárnák halmaza volt. Ahogy felém fordult, a mennyezeti lámpák fénye megcsillant izzadságtól fénylő, kopasz koponyáján. Rám kacsintott, majd vidáman közölte a nyomozóval, hogy vigye az ujját távolabb az arcától, különben beledugja valahová a detektív anyjába. Hogy pontosan hová, arra már nem figyeltem.

– Elegem van, Bukowski! Fejenként egy percet kapnak a gyanúsítottal. És kész! Aztán a gyanúsított választ magának egyet, és már megyünk is a kihallgatásra. Megértetted? – hörögte a sárgainges nyomozó.

– Részemről rendben. Tisztességes egyezségnek tűnik. Tudok vele élni. Eredj, és ülj le valahol egy félórára kávézni. Vagy hívd fel anyádat, és mondd meg neki, hogy a műszak végén meglátogatom.

A nyomozó hátralépett, bólogatva hátrált, majd sarkon fordult, és kiment a váróterem másik végén, egy acélajtón.

Bukowski ekkor beszédet intézett az előtte álló ügyvédek tömegéhez. Olyan volt, mint amikor a bingójáték vezetője elmagyarázza a szabályokat.

– A következő történik. Mindenki kap egy sorszámot. Akinek a számát szólítom, kap egy percet a gyanúsítottal. Ha a gyanúsított nem bízza meg, akkor már megy is innen. Világos? Ettől többet nem tehetek.

Az ügyvédek közül néhányan előbb tehetetlenül az ég felé emelték a kezüket, aztán szélsebesen koppintgatni kezdtek a telefonjuk képernyőjén, míg mások nagy panaszáradat közepette, egymást taszigálva igyekeztek a jegyautomata felé, hogy sorszámot szerezzenek. A sorszámrendszer egyébként a civileknek lett kitalálva, akik valamilyen panaszt vagy bejelentést kívántak tenni, nem pedig az ügyfélre vadászó ügyvédeknek.

– Ez meg mi a fene, Bukowski? – kérdeztem. – Mi értelme van annak, hogy jegyet szerzek neked a Knicks meccsére, ha Manhattan minden átkozott ügyvédjét idecsődíted?

– Bocs, Eddie! Nézd, ez valami eszméletlen ügy! Biztos, hogy meg akarod szerezni. Ami most van, semmi ahhoz képest, hogy mi lesz itt reggel, amikor egy sereg lesifotós várja majd odakint, hogy lefényképezze a lányokat, amikor a vádismertetésre kísérjük őket.

– Milyen lányokat? Milyen ügyről van szó?

– Éjfélkor a készenléti szolgálatosok behoztak két lányt. Testvérek. Mindketten a húszas éveikben járnak. A papa az emeleten, a hálószobában. Gyakorlatilag felaprították. A testvérek egymást vádolták, és kihívták a rendőrséget. Mindketten azt mondják, hogy a másik ölte meg az apjukat. Ez az ügy nagyot fog szólni!

Körülnéztem a váróteremben. A manhattani büntetőjogi védőügyvédek krémje gyűlt itt össze, mind csupa nagymenő, villogtak a többezer dolláros öltönyeikben, a nyomukban meg ott lihegtek az asszisztenseik.

Aztán végignéztem magamon. A lábamon fekete-fehér Air Jordan Low, hozzá kék farmert és egy AC/DC pólót húztam. A pólóra fekete blézert vettem. A legtöbb ügyfelemet éjfél után már sosem zavarja, elegáns vagyok-e vagy sem. Észrevettem, hogy néhány drága öltönyös oldalba böki egymást, és felém biccent. A fiúk nyilvánvalóan nem gondolták, hogy bármiféle konkurenciát is jelenhetnék a számukra. Csak azt nem értettem, hogy miért volt olyan nagy durranás ez az ügy.

– A testvérek egymást vádolják. És akkor mi van? Nagyon gazdagok, vagy mi? Mi vonzotta ide az oroszlánokat a vizesgödörhöz?

– A francba! Nem láttad a híreket, mi? – kérdezte Bukowski.

– Nem. Aludtam.

– A két lány neve Sofia és Alexandra Avellino! Frank lányai.

– Frank halott?

– Beszéltem az egyik kiszálló készenlétissel – bólintott Bukowski. – Azt mondta, Franket úgy kibelezték, mint egy halat. Egy késsel hasogatták fel. Állítólag ritka durva látvány volt. Te is tudod, mit jelent, ha egy készenlétis ilyet mond.

A New York-i rendőrség készenléti egysége úgy működött, mint egy jól képzett kommandós osztag. Nem sok minden van, amit ne láttak volna: a terrorista atrocitásoktól a bankrablásig, a túszejtéstől az éles lövöldözésig. Ha a készenléti egység egy tagja azt mondja, hogy durva látvány volt, az azt jelentette, hogy valami kegyetlen rémálom lehetett. De nem a különös kegyetlenséggel elkövetett cselekedet volt az, ami így előcsalogatta Manhattan legtehetségesebb büntetőjogi cápáit, hanem az áldozat és az állítólagos elkövetők személye.

Tavaly novemberig Frank Avellino volt New York város polgármestere.

– Mennyi esélyem van rá, hogy az enyém legyen az ügy, ha a sor végén állok?

– Dehogyis. Most már te vagy az első. Carol nem tudta rávenni a lányt, hogy megbízza. A fickónak, aki most van bent nála, halvány esélye sincs. Egy perc és bekísérlek – mondta Bukowski.

– Egy pillanat! Én csak harmadik vagyok a sorban?

– Carol Cipriani egy ezrest nyomott a markomba, hogy első lehessen, de nem sikerült aláíratnia a megbízási szerződést. Bocs, Eddie! Valamiből nekem is élni kell.

– Hé, és velünk mi lesz? Minket kutyába se vesznek? Mi megy itt? – kérdezte az egyik öltönyös.

– Nyugalom, semmi gond. Nem tolakodott előre senki. Maga is mindjárt sorra kerül – felelte Bukowski. – Minden rendben, Eddie. Ezek a pöcsök, szinte mind Alexandrával akarnak beszélni. De én Sofiához viszlek be.

– Egy pillanat! Hát nem azért vagyunk itt, hogy mindkét nővérrel beszéljünk? – kérdezte az egyik öltönyös, mire mind megint hangosan panaszkodásban törtek ki.

Bukowski beépített emberem volt, meg még vagy fél tucat másik ügyeletes őrmester, akik mindig szóltak, ha valahol valami nagy halat tartóztattak le. Cserébe én is segítettem őket. Ezúttal a New York-i rendőrség nagy ügyet szimatolt, és minden zsaru, akinek csak egyetlen ügyvéd is kente a markát, elővette a telefonját. Nem először láttam már ilyet. Az ügyet vezető nyomozók keservesen panaszkodnak az őrmestereknek, de amíg az ügyvédek nem vesznek el túl sokat az előzetes letartóztatási időből addig nem tehettek semmit. A feletteseiknek meg nem tehettek panaszt, mert azzal lényegében beköpnék egy kollégájukat.

Márpedig a New York-i rendőrségnél a besúgó patkányok a saját lyukukban döglenek meg. Az itt felbukkanó ügyvédek közül néhánynak sikerül bejutni, akiknek meg nem, azok nem fognak reklamálni. Mert ha igen, akkor legközelebb nem szól nekik senki. Az ügyfelek meg pláne nem elégedetlenkednek, mert így a legjobb ügyvédek közül válogathatnak. Egy-egy kiemelt fontosságú emberölési ügy valóságos ajándék volt az egyenruhás rendőröknek. Ez is úgy ment, mint szinte minden más a városunkban: egy kis korrupció itt, egy kis mellékjövedelem ott, mindjárt olajozottan működött a gépezet, és mindenki elégedett volt.

Isten hozott New Yorkban!

– Máris hozom a kulcsaimat, és bemutatlak Sofiának.

– Miért megyek én Sofiához? – kérdeztem.

– Ismerlek – hajolt hozzám Bukowski. – Sosem vállalsz el olyan ügyet, amelyben a vádlott bűnös, és megpróbálja megúszni. Alexandrával kapcsolatban megvannak a magam fenntartásai. Ez a másik csaj, Sofia, na majd meglátod. Naponta húsz-harminc ember megy át a zárkáimon. Ugyanúgy kiszúrom az igazi elkövetőket, mint te. Ez a lány nem követett el semmit. De vigyázz, nehogy valami elhamarkodott lépést tegyél! Ne adj neki semmit, ne hagyj nála tollat vagy papírt.

– Miért?

– Mert az ügyeletes őrizetes doki szerint őrült… De téged nem fog megtámadni. Te leszel az ügyvédje.

KETTŐ

KATE

Kate Brooks mélyen aludt, több gyapjútakaróba is beburkolózott, az edzőruhájára ráhúzta a Taylor Swift-pizsamáját, és még egy pár vastag, fehér térdzokni is volt rajta. Akárhogy bütykölte a lakás ócska radiátorait, nem tudta rávenni őket, hogy valami meleget adjanak ki magukból. A stúdiólakást eredetileg úgy hirdették, hogy: „Teljes központi fűtéssel ellátott valóságos ékszerdoboz.” Ehhez képest a helyiség két végén felszerelt két radiátor volt hivatva kifűteni az egész teret. Ennek következtében lefekvés előtt Kate minden este jól felöltözött. És fogalma sem volt, hogy mit csinál majd akkor, ha komolyan beáll a tél.

Hirtelen pittyegni kezdett a telefonja, és a jelzés minden másodperccel egyre hangosabbá vált. Kate karja az éjjeliszekrény felé lódult, és a keze kétszer végigsöpört a telefon képernyőjén, hogy elhallgattassa. Aztán gyorsan visszadugta a karját a takaró alá, és a másik oldalára fordult. Nem is ébredt fel teljesen.

A telefon újra csipogni kezdett.

Kate ezúttal már kinyitotta a szemét. A zaj nem úgy hangzott, mint az ébresztője szokott. És ekkor rájött, hogy a főnöke, Theodore Levy hívja. Sőt, az első hívását egyszerűen kinyomta!

– Helló, Mr. Levy – szólt bele a telefonba kissé rekedten.

– Öltözzön fel! Utána ugorjon be az irodába, vegyen fel egy iratot, és jöjjön ide Tribecába, az egyes számú kapitányságra – utasította Levy.

– Természetesen. Máris. Mit kell elhoznom?

– Scott már bent van, utánanéz néhány nyomnak, de utána azonnal ide kell jönnie hozzám. Maga egy ügyvédi megbízási szerződés szövegéért megy be az irodába, Alexandra Avellino számára. Hozza ide, nekem. Negyvenöt percen belül szükségem lesz rá. Nehogy elkéssen!

Azzal letette.

Kate lelökte magáról a takarót, és kiszállt az ágyból. Egy frissen végzett ügyvéd élete már csak ilyen. Közel hat hónapja dolgozott, a tinta még meg sem száradt a diplomáján. Scott, a másik, szintén a pelenkából még ki sem nőtt ügyvéd, már az irodában volt, és hogy mi a fenéért nem tudta ő elvinni azt a cuccot, amire Levynak szüksége volt, ahhoz Kate-nek semmi köze. Levy kiadta pattogó parancsait, az ember meg ugrott. Nem számított, hogy valamit könnyebben vagy gyorsabban is meg lehetett volna csinálni; Levy akkor volt boldog, ha mindenki lázasan nyüzsgött.

Kate az órájára nézett. Taxit kell hívnia. Az iroda húsz percre van a lakásától. Megpróbálta megsaccolni, mennyi időbe telhet, amíg az ügyvédi irodájától átér a kapitányságra, és úgy gondolta, hogy valószínűleg egy másik húsz perc lehet.

Zuhanyozásra tehát nincs idő.

Levette a pizsamáját és az edzőruhát, blúzt és kosztümöt öltött. A kosztüm szoknyája kicsit meggyűrődött, de mindegy. Ahogy felhúzta a harisnyáját, a jobb lábán hátul felszaladt egy szem. Ez volt az utolsó pár harisnyája. Szitkozódott egy sort, aztán elindult, hogy levadássza a cipőjét. Közben beverte a fejét a boltívbe, amely elválasztotta az ágyát attól a saroktól, ahol egy kanapé és egy könyvespolc kapott helyet. Ez volt a magát nagyvonalúan nappalinak képzelő kuckó. A homlokán fel is hasadt a bőr, az élesen belémaró fájdalomtól egy pillanatra elállt a lélegzete.

– Basszus – morogta.

A lakás bejárati ajtaja előtt egy pár Adidas edzőcipő hevert. Kate felvette, felkapta a kabátját és a táskáját, és kiviharzott. Húsz perccel később már a Wall Streeten szállt ki egy taxiból. Megkérte a sofőrt, hogy várjon, és már futott is az irodaépület bejárata felé. Beléptető kártyájával kinyitotta a bejárati ajtót, és berontott az üvegfalú előcsarnokba, ahol a recepción egy biztonsági őr ült a pult mögött. Csöngött a lift. Ahogy az ajtaja nyílni kezdett, Kate ugrásra készen előrelépett. De Scott ugyanabban a pillanatban vágódott ki a liftből, a hóna alatt egy dossziéval. A vállával erősen nekiütközött a lány vállának, aki a becsapódás erejétől megpördült.

– Bocs, Kate, rohanok! Levy titkárnője most nyomtatja a megbízási szerződést. Nincs időm megvárni, Levy azt mondta, most azonnal legyek ott a kapitányságon.

– Várj meg, két perc, és jövök. Kint vár a taxim – mondta erre a lány.

Scott bólintott, megfordult, és már rohant is az ajtó felé.

Kate gyors egymásutánban vagy huszonötször is megnyomta a huszonötödik emelet gombját, és minden egyes emeletet hangtalanul megnevezett magában, ahogy a lift felfelé haladt. Amikor az irodába ért, Levy titkárnője, Maureen éppen kiszedte a papírokat a nyomtatóból. Egy mappába tette őket, és átadta Kate-nek.

– Ez a megbízási szerződés?

Maureen bólintott. A papír még langyos volt a nyomtatótól.

Miért nem várhatta ezt meg Scott, hogy magával vigye?

Kate már rég lemondott róla, hogy az effajta kérdésekre választ találjon. A nagy ügyvédi irodák világában senki sem aggódott azon, hogy mi van, ha húsz ügyvédet és ötven jogi asszisztenst vonultatnak fel, ha ez volt az ára, hogy pillanatnyi előnyt szerezzenek az ellenféllel szemben. Azért küldték el őt a szerződésért, mert megtehették. Kate kiment, beszállt a liftbe, megnyomta a földszint gombját, utána a középső ujjával nagyot koppintott az ajtózáró gombra. Gyerünk, gyerünk, gyerünk, – mormolta az orra alatt, miközben az ajtó két szárnya lassan középre csusszant. Amint leért a földszintre és az ajtó kinyílt, Kate már rohant is. A biztonsági őr meglátta, hogy közeledik, mire felállt és a belépőkártyájával kinyitotta neki az ajtót. Megragadta a fogantyút, és még ki is tárta előtte.

– Köszönöm – lihegte Kate, és kirohant a hideg éjszakába.

Majd halálra váltan megállt.

A taxija eltűnt.

Scott!

Micsoda szarházi!

A lány kétségbeesetten nézett végig az utcán. Sehol egy taxi. Megnyitotta az Uber alkalmazást a telefonján. Az apja utálta, ha Kate az Uberhez fordult, és többször is figyelmeztette, hogy ne használja őket. Az app szerint két saroknyira tőle volt egy kocsi.

Az autó másodperceken belül megérkezett, és Kate beszállt a metálkék Ford hátsó ülésére. Öregecske kocsi volt, és erős kutyaszag terjengett benne. Ahhoz túl sötét volt, hogy alaposan meg tudja nézni magának a sofőrt, de annyit ki tudott venni, hogy vékony, szőke hajú pofa, akinek mindkét karját tetoválások borították.

Scott TÉNYLEG egy rohadt szarházi!

Scott négy hónappal Kate után került az irodához beosztott jogász pozícióban. A Levy, Bernard és Groff cég teljes körű szolgáltatást nyújtó ügyvédi iroda volt. Ez azt jelentette, hogy ha kellett, elrejtették az ügyfelek millióit, hogy ne kelljen adót fizetniük, válóper esetén segítettek az ügyfelüknek kiforgatni a házastársát a vagyonából, ha egy ügyfelet valaki, valamilyen módon felhúzott, akkor ők beperelték az illetőt, és ráhúzták a vizes lepedőt, és ha tényleg beütött a ménkű, akkor ott volt a tarsolyukban Theodore Levy, a fenomenális jogász és büntetőjogi ügyvéd. Kate-et ide-oda rakosgatták a különböző részlegeken, míg végül kikötött a büntetőjognál. Volt hozzá érzéke. És ez meg is látszott. Levy teamjében vagy egy tucatnyi ügyvéd dolgozott, de a fickó szívesen bevonta az új beosztott jogászokat a saját ügyeibe, hogy a tapasztaltabb ügyvédek nyugodtan koncentrálhassanak a saját munkaóráik növelésére és kiszámlázására.

Kate azt is észrevette, hogy Levy különösen kedvelte a fiatal női kollégák társaságát.

Scott alig egy hónapja került a büntetőjogi részlegre, és máris isteni jól kijött a főnökkel. Ő volt Levy üdvöskéje. Kate ezt egyből látta. Ő eddig csak egyszer ebédelt Levyjal, pedig ő két hónappal Scott felbukkanása előtt érkezett a teamhez. Scott ezzel szemben az osztályra érkezése óta eltelt egy hónap alatt már négyszer ebédelt együtt a főnökkel. Levy apró termetű, varangyszerű emberke volt, ezzel szemben Scott magas, vékony fiú volt, olyan élesen kiugró arccsonttal, hogy azzal akár húst is lehetett volna klopfolni. A langaléta beosztott jogásznak sötét, tengerkék szeme volt, amelyet mintha valahonnan hátulról egy apró izzó világított volna meg.

A fickónak volt pofája lenyúlni Kate taxiját, és a lány megfogadta magának, hogy amint sikerül négyszemközt maradniuk, ezt nem hagyja annyiban.

A sofőr egész úton hallgatott. Amint megérkeztek, a lány kiszállt, és már robogott is a kapitányságra.

Odabent valóságos cirkusz volt.

Manhattan legjobb ügyvédi irodáinak legjobb jogászai gyűltek össze és várakoztak a helyiségben.

Kate egyből kiszúrta Levyt és Scottot, akik a terem hátsó részében egy padon ültek, és elmerülten beszélgettek. Ahhoz, hogy hozzájuk jusson, legalább egy tucat ügyvéd között kellett átverekednie magát a zsúfolt váróteremben. Néhányukat felismerte a tévéből. Másokat az irodájuk reklámjaiban, vagy a rangos, ABA nevű szaklapban megjelent fotókon látott. Ezek voltak azok az ügyvédek, akiket mindig lefényképeztek a New York-i ügyvédi kamara rendezvényein. Mind túl volt már a negyvenen. Mind fehér volt. És gazdag. És férfi.

És egyikük sem vett róla tudomást.

– Elnézést – ismételgette Kate, miközben megpróbált utat törni magának a tömegben. Többen kis csoportokba verődve beszélgettek. A golfról. A gazdag, fehér ügyvédek mind imádnak golfozni. Mások hevesen vitatkoztak, néhányan telefonáltak. Egyikük sem nézett Kate szemébe. A lány leszegett fejjel, udvariasan lépegetett előre és közben halkan, folyamatosan mormolta, hogy „bocsánat”, „elnézést”. A tömeg sűrűjében, már szinte vállvetve álltak az emberek, és hirtelen valaki finoman a derekára tette a kezét. Ahogy Kate egyet lépett, a kéz lehanyatlott, de mindjárt egy másik mintegy véletlenül ugyanúgy végigsimított rajta, majd kíváncsi ujjak tapadtak a combjára, és a fenekére.

Kate köhintett, és sokkal erősebben taszított egyet az előtte álló, ősz hajú ügyvéden, mint ahogy a férfi várhatta volna, és végre átverekedte magát a túloldalra. Mögötte nevetés futott végig a társaságon. Két vagy három férfi jót derült valami kis belső viccen. Valószínűleg azon röhögtek, hogy belecsíptek a fenekébe. Levy és Scott még csak fel sem néztek. Kate elvörösödött arccal megfordult, és a tömegre nézett. Az ősz jogász visszalépett a helyére, eltakarva ezzel azt a pontot, amelyen a lány átjutott. Lehetetlen volt kideríteni, hogy kik tapizták le. Kate nyaka és arca fájón égett a szégyentől. Ha panaszkodni kezd, az vitathatatlanul valami jelenethez vezetne.

A háta mögött nyafogó hangon megszólalt Levy.

– Katie, hol a fenében volt ennyi ideig? Scott már tíz perce megjött.

Kate lehunyta a szemét. Aztán kinyitotta. Rendszerindítás. Eddig piszok rossz éjszakája volt. Nem akart Levy előtt kitörni. Úgyis csak azt mondaná, hogy ideje megedződnie, meg panaszkodna, hogy égeti a többiek előtt. Úgyhogy hagyta a fenébe. Tudta, hogy amúgy is minden nyugalmára szüksége lesz. Kate-et csak két férfi hívta Katie-nek. Az egyik az apja volt, a másik Levy. Amennyire szerette, hogy az apja így szólította, ugyanannyira gyűlölte azt, ahogy a főnöke a szájára vette a nevét.

Hátralépett és megfordult, hogy szembenézzen vele. A férfi elvette tőle a mappát.

– Óriási ügyről van szó – mondta mogorván. – Hatalmas lehetőség nekünk. Az egész cégnek. Meg kell szereznünk ezt az ügyfelet! Magának csúcsformát kell hoznia, érti?

– Rajta vagyok – bólintott Kate. – Miről van szó?

Levy álla leesett, és néhány másodpercig úgy is maradt. Úgy nézett ki, mintha valami rovarra várt volna, és ha megjön, akkor kinyújtja hüllőnyelvét, még a levegőben elkapja, és behúzza rózsaszín szájába.

– Meghalt Frank Avellino, a volt polgármester. A saját hálószobájában végeztek vele. Megkéselték… Hány szúrást is kapott, Scott?

– Ötvenhármat – felelte Scott.

– Ötvenháromszor szúrták meg, kedvesem. És mi fogjuk képviselni az idősebb lányát. Mindkét lányát letartóztatták a helyszínen, és a két nő egymást vádolja a gyilkossággal. Az egyik hazudik, és a mi feladatunk bebizonyítani, hogy az nem a mi ügyfelünk. Megértette?

Levy szavaiban és hangsúlyában volt valami lekezelő szurkálódás, de Kate nem vett róla tudomást.

A kedvesem kifejezést szándékosan nem úriember módjára használta. A legtöbb szarsághoz, amit el kellett viselnie, már hozzászokott, de a kedvesem meg a kis hölgy hallatán még mindig befeszült az állkapcsa. Leküzdötte dühét, hiszen ez volt az a pillanat, amire azóta várt, hogy belépett a céghez. A bárokban lapuló perverz pasikat, meg az utcán gyakorolt szexista viselkedést gond nélkül tudta kezelni. Ám amikor olyan férfiakról volt szó, akik a karrierjét tartották a kezükben, akkor más volt a helyzet. Tudta, hogy ennek nem így kellene lennie, hogy mennyire nem helyes, mégis úgy gondolta, jobb, ha hallgat és meghúzza magát. Egyelőre. Mert minden hatalom az övék volt. Ha panaszkodni kezdene emiatt a sok szarság miatt, akkor valószínűleg egy szempillantás alatt kirúgják, és a karrierjének vége, mielőtt még egyáltalán elkezdődött volna.

Hónapok óta szó nélkül másolta a beadványokat, jópofizott az ügyfelekkel, és felszolgálta a szendvicseket a céges partikon. Végre egy ügy! Egy valódi, nagy horderejű, gyilkossági ügy. A gyomra remegni kezdett az izgalomtól, lesimította a kosztümkabátját, megnyalta kiszáradt száját, és megköszörülte a torkát. Mindig is készen akart állni egy ilyen feladatra. Úgy is érezte, hogy készen áll.

– Értem – felelte.

Levy ekkor nézett végig rajta először.

– Mi van a lábán? Edzőcipő?

Kate szája már válaszra nyílt, de megszólalni nem maradt lehetősége.

– Levy! Maga a soros – harsogta egy hang. Egy rendőr volt, aki egy nyitott acélajtóban állt, onnan kiabált.

– Mi jövünk! – mondta Levy. Felállt, és megigazította a nadrágját. Szokás szerint megint kis pocakja alá csúszott. Nem számított, hogy derékszíjat vagy nadrágtartót vett fel, úgy tűnt Levy szinte folyton a nadrágját húzogatta.

Kate látta, hogy egy kisebb csapat ügyvéd távozik a nyitott ajtón keresztül. Nyilvánvalóan a potenciális ügyféllel tárgyaltak, és nem volt sikerük. Lehajtott fejjel, fáradtan lépkedtek. Levy megkapja az ügyet. Akárki is az ügyfél. Nem számított. Levynak ehhez nagy tehetsége volt. Remekül szót értett az ügyfelekkel. Gyorsan meggyőzte őket. Valójában egy jogi diplomával rendelkező PR-buldózer volt. Megszerzik az ügyet, és Kate a kezdetektől a védelem frontembere és központi figurája lesz. Nagy erőfeszítéssel elnyomta a mosolyt, ami már-már előbújt a szája sarkából. Csupa izgalom és idegfeszültség volt az egész lány.

– Oké, menjünk! – mondta Levy.

Scott odabiccentett Kate-nek. Kate viszonozta a gesztust. Mindhárman megindultak az ajtó felé. És ekkor Kate arca előtt megjelent egy dosszié. Ösztönösen felemelte a kezét, mire az akta leereszkedett, és a mellkasához nyomódott, jártában állítva meg ezzel. Kate mindkét kezével odakapott, és megmarkolta.

– Van itt néhány dolog Scott aktájában, amit jobb, ha nem lát sem az ügyfél, sem a rendőrség – mondta Levy. – Menjen, tegye be a kocsimba, a kis széfbe. Az épület előtt parkolok. Az aranyszínű BMW az enyém.

A lány arca előtt megjelent egy kulcscsomó. Elvette, nyelt egy nagyot, és határozottan úgy érezte, hogy ég a torka. Mintha éles kavicsokat kellett volna lenyelnie.

– Nem maradunk sokáig. Használja ki az időt, és gondolkodjon el rajta, hogy miért késett ilyen sokat. Ha végeztünk, hazaviszem – mondta Levy.

Azzal Scott és Levy megindult az ajtó felé.

Kate megdermedt.

– Ne búsuljon, aranyom! Magáé a legfontosabb feladat. Vigyázhat Levy kocsijára – szólalt meg egy hang mögötte. Az egyik rivális ügyvéd volt az.

Ez elég is volt ahhoz, hogy az egész csoport hangos röhögésben törjön ki, amely betöltötte az egész termet.

Kate mélyen elpirult. Megkerülte a csoportot, most már nem mert újra átvágni a férfiak között, és a kijárat felé vette az irányt. Ekkor a pír már a nyakát is elérte, és eszébe jutottak Levy utolsó szavai.

Amikor végzett, szívesen hazaviszi. Ez azt jelentette, hogy megint lesz egy kínos próbálkozása.

Kate haragosan kivágtázott az utcára.