Tartalomjegyzék

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Epilógus

Lexie King

Élet vár

Lexie King: Élet vár

©Lexie King

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309211

mobi ISBN 9786156309228

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

„A vaksötét éjben is bujkál a fény.”

Prológus

Lexie

Apa ismét részeg. Mocskos bűze szétterjed a lakásban, hányingerem van tőle. A szobámban rejtőzöm el előle, annak reményében, hogy elalszik. Éktelen csörömpölés szűrődik be a csukott ajtó mögül, hallom, ahogy tányérok és poharak törnek darabokra a repedezett padlón. Dühe csillapíthatatlan. Többre szomjazik.

– Gyere ide, Lexie! – kiabálja, és egy ütést mér az asztalra. Érzem a vékony falon keresztül a bútor rezgését.

Félek, félek kimenni a szobából. Tudom, azzal, hogy nem engedelmeskedem az akaratának, csak még jobban magamra haragítom. A kezemben tartott könyvet a paplan alá csúsztatom, amikor meghallom dübörögni a padlót a léptei alatt.

Felém tart!

Az ajtó kivágódik, és imbolygó lépésekkel besétál rajta. Dülöngélő teste a falnak csapódik. Orrfacsaró szag követi, ami a bőréből párolog ki. Tekintete üvegesen mered rám.

– Süket vagy? Szóltam! – ordít. – Menj és hozz nekem bort, ehetetlen az étel!

Csak úgy fröcsögnek szájából a szavak.

– Nem kellene többet innod – csúszik ki a számon.

Szemöldökét összeráncolva, dühöngve esik nekem. A hajamba markol, kirángat a konyhába és a törött üvegek közé lök.

– Olyan hülye vagy, mint anyád!

Érzem, ahogy meleg keze az arcomhoz csapódik. Az ajkam felreped, már érzem a vér fémes ízét a számban, az érintett terület megállás nélkül lüktet az ütéstől. Az arcomra helyezem a kezemet, miközben farkasszemet nézek vele.

– Ha elmondod anyádnak, holnap a szíjtól kapod ugyanezt! – mutogat fenyegetően.

Már volt szerencsém megtapasztalni, milyen az, amikor a szíj vastag bőre bele mar a hátamba, így azt teszem, amit kell; egy árva könnycseppet sem ejtve, csendben tűröm, hogy csillapodjon a dühe.

Már képtelen vagyok sírni, de ha tudnék, sem lehetne; akkor lebuknék anya előtt, és holnap még többet kapnék. Mosolygok a tudattól, hogy milyen jól bírom már a fájdalmat.

– Gúnyt űzöl belőlem?

– Nem, én nem – mentegetőzöm.

A konyhaasztalról elemel egy üres borospalackot és a kezét lendítve elindul felém. Két karommal próbálom védeni az arcomat.

– Apa, hagyd abba! – üvöltök rá reménytelenül, ahogy csak tudok, hogy megállítsam.

Az öreg ajtó kicsapódik és Logan lép be rajta. Hamar átlátja a helyzet súlyosságát, így egy gyors ütést mér az ittas rohadékra, aki az egyensúlyát elvesztve az asztal sarkába üti a fejét, majd mozdulatlanul a földre zuhan. Logan tekintete rám szegeződik. Amikor megbizonyosodik róla, hogy láthatólag nincs komolyabb sérülésem a feldagadt arcomon kívül, a petyhüdt test mellé lép és életre utaló jeleket keres rajta. Megdermedek, miközben tágra nyílt szemekkel fürkészem Logan arcát.

– Semmi baja, csak elájult. Mázlista disznó!

A szívem még mindig vadul kalapál, és csak nézem az elterült, immár nyugodt testet, azt kívánva, bárcsak halott lenne.

– Gyere – nyújt kezet Logan –, nálunk lehetsz, amíg anyukád hazaér.

Sötétbarna szemei melegséget árasztanak. Tenyerébe helyezem reszkető kezem és próbálok talpra állni, de a lábaimra mintha ólomsúly nehézkedne. Karon fog, felsegít az üvegek darabjai közül.

– Köszönöm – szólalok meg elfojtott hangon.

– Bárki megtette volna. Az ilyen ember nem érdemli meg, hogy éljen.

* *

Logan szorosan a hátamhoz simulva terel át a szemközti lakásba. Miközben kitárja előttem az ajtajukat, a testem mindvégig takarásban marad. Bátortalanul lépem át a küszöböt, miközben várom, hogy ő menjen előre.

Csak anya jár az eszemben, görcsbe szorul a gyomrom a gondolatra, hogy talán apa haragja rajta fog csattanni.

– El kell mennem – fordulok sarkon.

A karom után nyúl. Amikor elkap, megtorpanok.

– Megőrültél? – fordít maga felé.

– Anya bajba kerülhet miattam, és most már te is. Mi lesz, ha… – de nem tudom befejezni a mondatot, mert a torkomban lévő gombóc elzárja a hangom útját.

Szorosan a mellkasához ölel, és tenyerével végigsimít barna tincseimen.

– Miattam nem kell aggódnod – nyugtat. – Anyukádat felhívjuk, hogy nálunk vagy, hozzánk jöjjön, aztán este együtt átmegyünk megnézni, mi a helyzet. Rendben?

– Rendben.

A kezeimet a dereka köré fonom és várom, hogy a légzésem az övével együtt lassuljon.

Amióta csak az eszemet tudom, Mrs. Turner a szemközti lakásban lakik egyedül. Soha nem említette, hogy gyerekei lennének, amíg egy szép napon meg nem jelent Logan. Logan Turner. Magas, és piszkosul jóképű. Vérbeli rosszfiús kinézete miatt minden lány akarva és akaratlanul is utána néz. Rövid fekete haját mindig kócosan viseli. Tizennyolc éves, de korát meghazudtoló vonásai vannak.

A teste olyan, akár egy érett férfié. Masszív izomzattal rendelkezik, amit a nyakától kezdődő tetoválás díszít. A minta felöleli duzzadó bicepszét, erős alkarját, és gondosan kidolgozott felsőtestét. Éles metszésű arcáról sugárzik a határozottság. Hamar beilleszkedett a helyi zűrös bandákba.

Követem a lépteit, amelyek a szobájába vezetnek. Az ágyán foglalok helyet, majd feltérképezem a környezetét.

Igazi fiús szoba – már amennyire el tudom képzelni, milyen is lehet az.

Tanszereknek nyomát sem látom, az iskolatáskája a sarokba behajítva hever. Eddig is tudtam, hogy a suli mellé jár a többiekkel, de most már bizonyosságot is adtak a látottak. A szennyesek hegyekben és elszórtan hevernek a földön.

– Bocs, nem számítottam társaságra. – Rám mosolyog, miközben kapkodja össze a koszos ruhákat.

– Semmi baj, nem zavar.

– Mit szoktál csinálni suli után?

– Otthon vagyok. Nem járok el sehova, és barátaim sincsenek.

– Mit csinálsz otthon?

– Olvasok, szeretek olvasni.

– Akkor ilyen mesefaló vagy? – gyújt rá egy cigire.

– Mesefaló? – húzom fel kérdőn a szemöldököm.

– Igen, aki álmodja az életet és nem éli az álmokat.

Elkerülöm a tekintetét és inkább az ablakon bámulok ki.

– Sajnálom, ha megbántottalak.

– Nem bántottál meg – sóhajtok –, igazad van, de nem igazán tudok bízni az emberekben és kevés az, akit közel engedek magamhoz.

– Ez érthető a körülményeket tekintve. Kérsz? – kínál meg egy cigivel.

– Kösz, de én nem élek vele.

– De nem zavar, ha én rágyújtok? – mutat a szájából kilógó, füstölő csíkra. Enyhén megrázom a fejem.

– Ha ideges vagyok, muszáj elszívnom egy szálat.

A gyomrom ismét liftezik, ahogy eszembe jut apám. Biztos miatta ideges, én meg attól, hogy ezek után mi lesz.

A nap hátralevő részét Logan szobájában töltjük. A hosszas beszélgetések, a hasfájdító nevetések és a gyengéd, de határozott közeledése felém olyan érzelmeket ébresztenek bennem, aminek mind ezidáig csak külső szemlélője lehettem.

A pillantása eddig a napig teljesen közömbös volt számomra, de most úgy érzem, a bőröm lángolni kezd a közelében és a szívem is erősebben dobog tőle.

– Megjött érted anyukád – kopogtat be Mrs. Turner. A felhőtlen órákat most viharfelhők ostromolják.

Logan betartja az ígéretét, és az ő kíséretében megyünk be a sötét lakásba. Minden változatlan, kivéve apámat, aki már nem fekszik a földön. Miután Logan teljes mértékben meggyőződik róla, hogy „biztonságban” vagyunk, elbúcsúzik tőlem. Segítek anyának feltakarítani a szemetet, amit apám maga után hagyott, de köszönet helyett anya szörnyülködésével találom szembe magam.

– Te ostoba lány! – hajtogatja egyfolytában, és ide-oda járkál a laskában, hogy megnyugodjon, de tudom, amíg nem veszi be a gyógyszerét, sajnos ez nem fog bekövetkezni. Idegességében remegni kezd a hangja és egy pofon csattan már így is fájó arcomon. Azonban belül a lelkem sokkal jobban sajog, mint a pofon, amit kaptam.

Könnyei végigfolynak az arcán és látom a szemében, hogy megbánta ellenem elkövetett tettét. A sírásból hangos zokogás lesz. Közelebb lépek hozzá és átölelem nyugtalan testét, amin az érzelmek hurrikánként söpörnek végig. Addig tartom a kezeim között, amíg nem érzékelem, hogy a levegő egyenletesen érkezik meg a tüdejébe.

A szobámba kísérem és az ágyra fektetem gyenge testét, majd miután betakarom, addig fogom a kezét, amíg el nem alszik.

Előbújtatom a könyvemet a paplan alól és a székbe roskadok vele.

Ideje elrepülnöm egy másik világba – gondolom magamban és megnyitom a kapuját, amint olvasni kezdek.

Anya minden egyes neszre felriad, de megnyugtatom, hogy nincs semmi baj, nyugodtan aludjon tovább. Tudom, ha sikerül kipihennie magát, akkor sokkal jobb kedve lesz holnap.

Sűrűn pislogok, mert a szemeim pihenésre áhítoznak, de fent kell maradnom arra az esetre, ha apa hazajönne. Halkan kiosonok a helyiségből és a konyhában teletöltöm a bögrémet kávéval.

Talán ez segíteni fog.

Pirkadatra jár már az idő, a felkelő Nap megvilágítja az eget, ami halványpiros fényben úszik felettünk, de a szörnyetegnek láthatólag semmi nyoma. Így megengedem magamnak, hogy behunyjam kicsit fáradt szemeimet.

Az utcáról beáradó zajra riadok fel. Kellemes illat táncol körbe, ami a konyhából szökik be a szobámba.

– Almáspite?! – húzom fel kérdőn a szemöldököm.

Anya jókedvűen szorgoskodik a tűzhely körül és halk zenét hallgat.

– Apa? – kérdezem, amikor az asztalhoz érek.

– Még nem jött haza.

Bólintok és helyet foglalok.

– Ezt neki készítetted? – mutatok a sütemény felé.

Anya nem válaszol, de nem is kell neki. Tudom, miért csinálja ezt: azért, hogy őt ne bántsa.

– Együnk! – terít meg.

Az ebédlőasztalnál egymással szemben foglalunk helyet és fogyasztjuk el az ételeinket, amikor kopogtatás hasítja ketté a közénk ereszkedő csendet. A számhoz emelt falat megáll a levegőben.

– Maradj itt! – parancsol rám anya. Minden erejét összeszedve nyit ajtót, de látom rajta, hogy reszket. Az ajtó takarásából két rendőr tűnik ki.

– Mrs. King? – fordul hozzá az egyik.

– Igen.

– Velünk kell jönnie!

– Miért?

Amikor meglátnak, halkabban beszélnek, de én így is minden szót pontosan értek.

– Hajnalban találtak egy holttestet. Az iratai alapján a férje az, Mr. King, de szükséges lenne azonosítani, mert nagyon csúnyán összeverték. A szemtanúk szerint összetűzésbe keveredett egy helyi bandával.

Anya a szája elé kapja a kezét és sírásban tör ki, de nem a szomorúságtól: örömkönnyek táncolnak a szemében. Rám tekint, mintha szavak nélkül mondaná el, hogy talán vége van, vége a veréseknek és az erőszaknak.

Számtalanszor próbált már segítséget kérni, de mindig zárt ajtókon kopogott.

Még csak óvodás lehettem, amikor az éjszaka közepén összeszedtük a holminkat és meg akartunk szökni innen. Sok információt elfelejtettem az évek alatt, de erre tisztán emlékszem.

A sikertelen kísérletünknek az lett az eredménye, hogy az a rohadék úgy megverte anyát, hogy majdnem kórházba került a sérülései miatt. Az arca teljesen feldagadt, a szemei alig látszottak ki a kék foltok közül, talán még akadt pár törött csontja is. Apám megfenyegette, hogy elvesz tőle, ha még egyszer megpróbál elmenni. Ezután félholtra vert testéről letépte a ruhát, és erőszakkal kényszerítette szexuális együttlétre. Hiába voltam ott, nem érdekelte, így a szekrénybe bújtam el gonosz tekintete elől. A félelem, a rettegés sakkban tartotta anyát, és az évszakok váltakozásával együtt ő is megváltozott. Volt, amikor ragyogott, tündökölt, akárcsak a fényes sárga korong az égen. Aztán szép lassan olyan lett, mint a legzordabb tél. A szemeiből kihunyt a ragyogás, élettel teli arca elkomorodott. Nőiesen szép alakja túlzottan sovány lett, a testtartása görnyedtté vált. Nem a teste volt beteg, hanem a lelke, amit hosszú időn keresztül mérgeztek.

Amikor már annyi eszem volt, hogy érzékeljem, mennyire is elcseszett ez a helyzet, próbáltam megvédeni. Elfogadtam helyette az ütéseket, de sajnos ez sem segített mindig. Úgy éreztem, mintha egy körhintán ülnénk, ami megállás nélkül, folyamatosan körbe-körbe forogna.

Leakasztja a kabátját és a barna oldaltáskájáért nyúl, majd puszit nyom a fejem búbjára és elmegy a rendőrökkel. Amíg várok rá, szinte az összes körmömet „lerágom”. Vajon milyen hírrel fog hazatérni? Az óra már ötöt mutat, amikor megérkezik. Piros, duzzadt szemekkel borul a vállamra és sírja ki magából: tényleg véget ért. Egész eddigi életem során ebben a pillanatban vagyok a legboldogabb. Átsietek a szemközti lakásba, hogy Logannek is elújságoljam a jó hírt. Ő ugyanolyan boldogan fogadja, mint én. A sötét felhők eltűntek a fejem fölül.

Ettől a naptól kezdve nagyon sok időt töltünk együtt; már nem kell otthon ülnöm és lesnem apám minden egyes mozdulatát és anya rossz hangulatát.

A ma esti program filmnézés. Gyakran rendezünk ilyen napokat, de általában mindig csak délután. Kivételes alkalom, hogy most erre este kerül sor.

Logan sokkal közelebb helyezkedik mellém, mint azt tőle megszokott módon tenné. Csibészes mosolyával megmelengeti a szívemet. A kezét a fejem felett helyezi el, ujjai a vállamra hullanak. Az érintése egyszerre rémít meg és tölt el kellemes érzéssel.

Nemsokára betöltöm a tizennyolcadik életévemet, de még nem volt fiúval dolgom. Sőt még csókolózni sem csókolóztam senkivel. Valahogy az összes férfit a pokolra kívántam, és talán túl sok időt töltök a könyveim társaságában, a képzelt világomban. Ideje lenne felébredni a magam által felépített álomvilágból. De nem tudom, készen állok-e arra, hogy a kapcsolatunk valami teljesen más irányba haladjon tovább. Vagy el tudnám-e fogadni azt, ha utána már nem érdekelném?

Hallok sztorikat, hogy mik mennek a fiatalok körében. Addig vagy érdekes és felkapott, amíg valaki meg nem skalpol. Utána már csak használt árucikk maradsz.

Tudom, hogy Logan már nem szűz, sok lánnyal volt dolga, de ő teljesen más, mint a többi, velünk egykorú fiatal. Mindig is másként viselkedett. Olykor azt érzem, csak egy kishúg vagyok számára, akit meg kell védenie és a helyes úton terelgetnie, így a barátságunk megóvása érdekében két évig nem történt köztünk semmi, egészen addig az estéig, amikor is elhívott egy kisebb haveri körbe bulizni.

Ez az este teljes káoszba fullad. Egy csajnak akkora ütést mérek a képére a bunkó megjegyzései miatt, hogy eltörik az orra. Logan szörnyen pipa rám, látom dühtől elsötétedő szemeiben. Azonnal hazaparancsol. Egész úton csendben sétálunk az utcákon a ház felé. Miután hazaérünk, nem tudja tovább türtőztetni magát, kitör belőle a felindultság.

– Mi a szar volt ez, Lexie?

– Sajnálom, de nem tudtam magamban tartani.

– Kár volt oda elvinnem téged – túr a hajába gondterhelten.

– Igen, kár volt, és ha már itt tartunk, nem kötelező több időt velem töltened! Nem kell a sajnálatod, Logan! Két év telt el az eset óta, jól vagyok! Menj! Madison már biztos vár! – mutatok az ajtó felé idegesen.

– Azt hiszed, sajnálatból vagyok veled?

– Igen.

– Akkor teljesen félreérted a helyzetet. Madison azért csinálja ezt, mert tudja, hogy esélye sincs veled szemben.

– Tessék?

– Nem akarok addig közeledni hozzád, amíg nem vagyok teljesen biztos abban, hogy jól vagy. Tudom, hogyan viselkedett apád az anyáddal. Nem volt megfelelő példa neked – szünetet tart –, nem vagyok hozzád való, Lexie. Te ennél sokkal többet érdemelsz.

A kijárat felé indul.

– Logan! – kapom el a karját, amikor már a kilincsért nyúl. A nyakába kapaszkodom és magamhoz húzom, hogy az ajkunk találkozzon.

– Lexie! – szakít félbe.

– Veled akarom – suttogom a szájába.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

* *

Amikor már azt hiszed, az életed sínen van, akkor az pofátlanul arcon csap. Fél év telt el azóta, hogy Logan és én járni kezdtünk. Négy hónapig minden rendben ment – mindaddig, amíg el nem kezdett titkolózni a hollétéről.

Napok teltek el úgy, hogy az éjszakáit máshol töltötte. Sosem mondta el, hogy miért, de a végletekig esküszik rá, hogy nem csal meg. Érzem, hogy igazat mond, de aggaszt, hogy mit csinál, amikor nincs mellettem. Aggódom, hogy valami borzalmasan rossz dologba keveredik, amiből nem fog tudni kijönni.

A munkából hazatérve Mrs. Turner vár a lépcsőházban és záporoznak a könnyei. Megfagy az ereimben a vér, miközben a legrosszabbtól tartok. Arcát a kezébe temeti, s alig érthető, elhaló hangon meséli el, hogy Logant letartóztatták. Azonnal rohannék hozzá, de Mrs. Turner közli, hogy egyikünket sem írta fel a látogatói listára. Teljesen kizárt az életéből. Csak egy üzenetet hagyott maga után:

Éld az álmaidat és ne álmodd az életet!

Ui.: Mindig vigyázni fogok rád!

Első fejezet

Két és fél évvel később

Graham

Ismét a hasam hangos korgására ébredek. Hideg van, fázom. Hol van a mami? A hűvös novemberi szél átfújt a téglák közti résen, meglebegtetve az ajtó helyére felakasztott koszos, öreg rongyot. Elindulok kifelé, hogy megkeressem a mamát.

– Mamaaaa! Mamaaa! Hol vagy?

Nem felel. Megfogom a szövetet, hogy kimenjek a konyhába, de megdermedek. A meztelen lábam kellemes meleget érez a kopott parkettán. Lenézek – piros színe van. Még egy lépést teszek, de elcsúszom. Mindenem csupa piros lesz! A kezem, az arcom, a szakadt ruhám. Meglátom a mamit. Ott fekszik a padlón és engem néz, de nem szól hozzám. Nem mosolyog rám. A keze nem nyúl felém, hogy megsimogassa az arcom. Nem mozdul.

Felriadok és a kezeimre meredek. Tiszták! A szívem dühöngve lüktet a mellkasomban. Vizes az ágynemű a verejtékemtől, ezért érzem újra a hideget a bőrömön, pedig kellemes júliusi éjszaka van. Ismét ez az álom… szinte már a részemmé vált. Megdörzsölöm a tarkómat és az éjjeliszekrényre elhelyezett órára pillantok. A kibaszott készülék 3:30-at mutat.

New York

Manhattan

Zaj.

Ha ezt a várost jellemeznem kellene egy szóval, az a zaj lenne. Egy szó, három betű.

ZAJ

Sosem alszik, sosem pihen, sosem áll le egy másodpercre sem.

Az emberek úgy zsongnak, mint egy felbolydult méhkas.

Amikor a Nap alábukik, átveszi a helyét az éjszakai élet. Az eldugott kaszinók, a lebujok és a sok kallódó fiatal, akik sikátorok mocskos bugyraiban keresik a boldogságot.

Túl korán van még, hogy az irodába menjek és belekezdjek ugyanabba a napba, amit tegnap otthagytam.

Így csak állok a tetőtéri kertben derekam alá csúszott pizsamanadrágban és behunyt szemmel várom, hogy csend szivárogjon a hatalmas káosz helyére.

Zsigerből utálom a hideget, mégis hagyom, hogy a hűvös júliusi fuvallat felszárítsa a kínzó álmok nyomán kiütközött verejtékcseppeket.

A levegő lassan siklik végig a bőrömön, beleborzongok durva érintésébe.

Az orromon keresztül megtelítem a tüdőmet. Mélyeket lélegzem, apránként eresztem ki a fogaim között a levegőt.

Mindenki ki akar szakadni a szürke hétköznapok szorításából, csak későn jönnek rá, hogy ezek a megfakult napok a saját életük napjai.

Ahogy végiggondolom az én napjaimat, miként is telnek… Hát, kurvára elcseszettek.

Felkelek, edzek és próbálok úgy véget vetni a napnak, hogy senkinek nem fúrok lyukat a homlokába a pillantásommal, amikor idióták vesznek körül.

Mindig elsőnek érkezem az irodába, hogy elkerüljem a tömegesen beáramló embereket.

Ma is ez volt a célom, amikor meglátom, hogy Martha, az asszisztensem már az asztalánál ül és egy szórakoztató magazint lapozgat, közben a sztárok zaftos pletykáin kuncog harsányan.

Az ősz hajú, ráncos, de kedves arcú hölgy szeret már reggel az őrületbe kergetni a csípős megjegyzéseivel. Ő az egyetlen, akitől eltűröm, de mindezt csupán azért, mert a munkája makulátlan. Ha nem így lenne, már az utcán ténferegne másik állás után kajtatva.

– Jó reggelt, Martha!

– Jó reggelt, Mr. Grant! Pocsékul fest – köszön vissza fürkésző, szarkalábas szemeivel.

Megállok előtte, de rá sem nézek.

– Akkor ideje lenne, hogy felemelje a kényelmes fenekét és hozzon nekem egy kávét. Úgy tudom, nem azért fizetem, hogy kedvére olvasgasson – szólok hozzá halálos közönnyel.

Pocsékul is érzem magam, de nincs szükségem arra, hogy emlékeztessenek rá. Komolyan mondom, fizetnem kellene azért is, hogy befogja a száját. Bemegyek az irodába, becsapva magam mögött az ajtót.

Minden egyes napon olyan vagyok, mint egy bomba égő kanóccal, ami bármelyik pillanatban felrobbanhat. Ezt nagyon jól tudja az összes alkalmazottam, így csak annyit beszélnek hozzám, amennyit a munkakörük megkíván.

A naptár öt semmirevaló tárgyalást mutat mára. Már most tudom, hogy egyik ajánlat sem lesz kedvező számomra. Kudarcba fog fulladni az összes, de mentségemre szóljon, ez nem rajtam fog múlni.

A kedvenc tollamat viszem magammal, aminek hallható koppanása van, amikor az üveglapra esik, jelezve, hogy nem kívánok több időt rájuk vesztegetni.

A szóbeszédnek köszönhetően elterjedt már a hírem, így csak azok mernek ide belépni, akik valamekkora tököt növesztettek a lábuk közé. Ez a nőkre is igaz, bár legtöbben kurvás stílusban jelennek meg a tárgyaláson, ami nincs ínyemre. Rossz helyre csöngetnek be, ha azt hiszik, itt célt érhetnek azzal, ha az ember alá fekszenek.

Ez kemény üzlet, nem egy mocskos piroslámpás negyed.

A férfiak patakokban izzadnak, a nők megalázva és feldúlva viharzanak ki az ajtón, a pokolra kívánva engem.

Nem dugom meg őket és nem is engedem, hogy a farkamat a szájukba vegyék, de olyan piszkos módon el tudok velük bánni, hogy kénytelenek kegyelemért könyörögni.

* *

Legalább a részvények nyereséggel zárták a hetet – nyugtázom a lemenő Napot.

A város ismét sötétbe burkolózott. A sötétség az én világom. A semmibe való merengésemet a telefon csörgése zavarja meg. Összeráncolom a szemöldökömet. Ki kereshet este tíz órakor? A készülék után nyúlok; Mark neve vibrál a kijelzőn.

– Mark!

– Helló, haver! Arra gondoltam, megihatnánk valamit az O’Lunney’s-ban. Harminc perc múlva érek oda.

Hosszú szünetet tartok, mielőtt beleegyezem a találkozóba.

– Ott leszek.

Ezzel bontom a vonalat és a kijárat felé sétálok.

New York forgalmas, zsúfolt utcái miatt már tizenöt perces késésben vagyok. Sosem kések!

Tetőfoka a mai napnak azok után, hogy alamizsnát ajánlottak fel nekem. Nekem? Enyém a fél város!

A frusztrációm csak növekszik, amikor végighaladok a báron és Marknak hűlt helyét találom.

A seggfej!

Érzem, ahogyan a pulzusom minden egyes másodperccel emelkedik az idegességtől.

A pult melletti asztalt választom, ahol egy kis barna már az első pillanattól felkelti az érdeklődésem.

A testtartása azt sugározza, hogy mindenki maradjon távol tőle. A szemkontaktust kerüli, csak a barátnőjére koncentrál.

Első benyomásra azt az érzést kelti bennem, hogy egy elkényeztetett kis liba, aki így akarja felhívni magára a figyelmet. Elérhetetlennek akar tűnni, aztán amikor valaki a közelébe férkőzik, a lábai szétnyílnak egy szép szó és egy vastag tárca hallatán.

Jól ismerem az ilyesfajta nőket; csak akkor indulnak el vadászni, ha a legnagyobb halat foghatják ki.

De amikor összekapcsolódik a tekintetünk, teljesen átértékelem korábbi véleményemet. Olyan érzéseket vált ki belőlem, ami a helyzetre nézve nevetséges. A keserű féltékenységet. A gondolatra, hogy egy másik férfi érintheti meg, a torkomba szökik az epe.

Leírhatatlan hatalmak fognak körbe, amik a fülembe suttognak. A szeme… mintha beszélne hozzám.

Szégyenlősen az ajkába harap, hogy zavarát leplezze, és porcelán bőrét rózsapír színezi el.

Elkapja rólam a tekintetét és gyorsan visszafordítja a barátnője felé. A mozdulat következtében hosszú, fényes gesztenyebarna haja zuhatagként omlik a hátára. A szépsége ártatlansággal párosul, amire a farkam megrándul.

A pillantásom végigsiklik az egész testén. Az öltözete az évszakot tekintve túl soknak ígérkezik, de hogy elrejti magát a többi kanos férfi elől, elégedettséggel tölt el. A ruhája visszafogott, mégis igencsak izgató, felfedezésre hívogató. Fekete cicanadrág és fekete póló. Az anyag hozzásimulva bújtatja el bőrének hófehér árnyalatát. Jó kislány.

A legtöbb nő forrónadrágot vagy minire szabott szoknyát húzott, a mellüket közszemlére tették. A balján ülő szőke, aki ringatja magát a zenére, közéjük tartozik. Színkavalkádos ruhája hányingert kelt bennem.

Mark foglal helyet mellettem, amivel megszakítja stírölésemet.

– Késtél! – korholom.

– Bocs, cimbora! Dugóba keveredtem. Jöhet a szokásos?

Bólintok.

– Ezt a kört te állod!

Borostyánszínű italunkat kortyolgatva belemélyedünk Markkal a beszélgetésbe, közben lopott pillantásokat vetek az ismeretlen szépségre.

Mark New York legmenőbb és legjobb ügyvédei közé tartozik. Az egyetemi évek alatt ismerkedtünk meg egymással. Vézna, szemüveges kissrác volt, akit mindig piszkáltak. Aztán eljött a pillanat, amikor nem tudtam magam türtőztetni és majdnem a szart is kivertem abból a pöcs Mitchből, aki a legtöbbet szekálta. Azóta Mark lett a legjobb – egyben az egyetlen – barátom. Mostanra férfiasabb vonásai lettek, elhagyta az ocsmány szemüveget, kontaktlencsére váltott, naponta jár futni, és hetente több napot tölt el az edzőteremben. Akkoriban egy lányt sem mert megszólítani, viszont ez mostanra teljesen megváltozott. Előnyére válik szőkésbarna hajszíne, amire szerintem már ráférne egy fazonigazítás.

– Kénytelen voltam őket kirúgni a tárgyalóteremből. Aztán… Hé! Figyelsz te rám egyáltalán? – mordulok rá.

– Ott, az a szőke – bólint fejével a pult felé.

Hát persze, megint a muff!

– Bizonyára jobban érdekli a bankszámlád vastagsága, mint a farkadé.

– Kit érdekel? – és már sétál is a szőkéhez, hogy elhívja táncolni. A szöszi kapva kap az alkalmon, ugrik is le a székről és dörgölőzik Markhoz.

Megiszom a pohárban lévő italt, miközben a fejemet ingatom. Elég egy márkás öltöny, egy Rolex a karra, és már a bugyijukat is ledobják.

A szemem megállapodik a csinos kis barnán. Hosszú percekig csak figyelem, magamba szívva csodálatos látványát, amikor egy részeg srác lép oda mellé. Kényelmesen hátradőlök a fotelben, hogy lássam, mi lesz ebből.

– Szia, szépségem! Meghívhatlak egy italra?

– Szia. Köszönöm, de nem kérek semmit. – Megemeli a narancslevét. – Vezetek.

– Ha csak ezen múlik, alhatsz nálam.

A srác még közelebb nyomul hozzá és megfogja a combját.

A faszfej!

Pillanatok alatt megváltozik a testtartásom. Mérhetetlen düh áramlik szét a testemben. Erősen belemarkolok a bársony fotel karfájába.

– Vedd le rólam a mocskos kezedet! – parancsol rá a lány. A srác nem veszi komolyan, még mindig a lábán pihenteti a tenyerét.

Olcsó húzás, de véletlenül az itala a fiú fehér pólóján landol. Gyorsan elhúzza a kezét és morog valamit a bajusza alatt.

Élvezem a műsort. Cinikus mosolyt csal az arcomra. Ez egy határozott nem volt.

– Ó, borzasztóan sajnálom! – Némi szarkazmus hallható a hangjában.

– Tudod, milyen drága volt ez a póló? Ezért egész éjszaka fizetni fogsz!

Elkapja a csuklóját.

Elbasztad, haver!

– Azt ajánlom, kurva gyorsan húzd vissza a kezed, kölyök!

Odalépek mögé és a vállára teszem a kezem. Parancsoló, mély hangon szólítom fel.

– Lekötelezne, ha békén hagyná a barátnőmet!

A srác megfordul, és a csodálkozástól tátva marad a szája. Nem alacsony, de az én százkilencvenöt centimhez képest kertitörpe. A farka is akkora lehet, ha csak így tud egy nővel viselkedni. A lány kiszabadítja a csuklóját a szorításból és dörzsölni kezdi.

Átkarolom a derekát, mélyen puha húsába mélyesztem az ujjaimat. A teste bársonyos tapintása arra ösztönöz, hogy még közelebb húzzam magamhoz.

Egészen! Szorosan! Közel!

Milliméterek sem választanak el tőle és a tenyeremet feljebb csúsztatom az anyagon keresztül, ami a melle alatt állapodik meg. Teste minden apró rezdülését érzem.

A combját összeszorítja, a szíve a kezem alatt tombol, a levegő a tüdejébe szorul.

Nem lélegzik!

Lehajolok és a fülébe suttogok. Az ajkaim megérintik őt.

– Lélegezzen.

Vaníliás jázminillat kúszik az orromba. Az övé! Finom és selymes. Mélyen beszívom az édes illatot.

Nem látom az arcát, mert a haja eltakarja előlem, de hallom, hogy hatalmasat nyel, csodás keble egyre gyorsabban emelkedik.

Karcsú alakja van, de az idomai elsőosztályúak. A melle hatalmas és kerek, a feneke sem nem nagy, sem nem kicsi, és tökéletesen gömbölyű.

A pöcs megadóan felemeli mindkét kezét.

Már el is felejtettem, hogy ő is itt van…

Csak a mellettem álló nőnek szentelném az összes figyelmemet, aki mellesleg rám sem néz. Ő is csak várja a folytatást. Nem akar helyet foglalni a hazugságban, de nem is tiltakozik ellene.

– Bocs, öreg, de úgy ült itt, mint aki egy jó dugásra vár.

A bennem lévő düh már fojtogat, úgy érzem, mindjárt felrobbanok. Adrenalinfolyam dübörög az ereimben és mérget forral a véremben.

Az öklöm összeszorul, a testem megfeszül és éppen lendíteni akarom a kezemet, amikor lágy, bársonyos hang csiklandozza meg a fülemet.

– Nem éri meg – súgja a lány, és lábujjhegyről visszaereszti magát.

A patkány felé fordulok, aki várja a parancsomat, hogy kotródhat.

– Nem vagyok a haverod, hogy tegezz! – Ellentmondást nem tűrő hangon szólok hozzá. – Most azonnal kérj bocsánatot a hölgytől és rendelj neki egy italt, mert úgy láttam, hogy miattad öntötte ki! Utána pedig takarodj a szemem elől, ha jót akarsz magadnak!

A srác fülét-farkát behúzva engedelmeskedik és eltűnik.

– Köszönöm, de most már elengedhet.

Annyira dúl bennem az adrenalin, hogy majdnem elfelejtettem, még mindig magam mellett tartom.

Lenézek rá, és abban a pillanatban végem van.

Igéző smaragdzöld szempár néz vissza a dús, hosszú szempillák alól. Tökéletes, rózsaszín ajkak, pisze orr.

Amikor összekapcsolódik a tekintetünk, megmagyarázhatatlan melegség járja át a mellkasomat, aminek köze sincs az elfogyasztott italokhoz. A bennem lévő erős haragot egy pillanat alatt hatástalanítja.

– Megérte volna. – Hátrébb lépve leeresztem a karomat, ezzel teret adva neki.

– Indulni készültem. – Idegesen a füle mögé tereli a haját.

– Kikísérem – mutatok az ajtó felé.

A parkolóba sétálunk, ahol megáll egy öreg Bronco mellett. Nem hazudott, tényleg vezetni fog.

– Köszönöm, hogy segített, de megoldottam volna egyedül is.

– Ebben nem kételkedem, láttam, mit művelt az italospoharával.

Szégyenlős mosolyra húzódik a szája.

– Nos… magának meg szerencséje volt odabent. A srác nagyon gyorsan elhitte a hazugságát – jelenti ki.

– Graham Grant – nyújtok neki kezet.

– Lexie King.

Ahogy a selymes bőre a bőrömhöz ér, bizsergés árad szét a testemben. Még sosem éreztem ilyet.

– Ismerős a neve. Találkozhattunk már valahol? – kérdezi elgondolkodva.

– Emlékeznék önre. Én vagyok a Grant Global Finance vezérigazgatója.

Amint elhagyják a számát a szavak, idegessé válik és elrántja a kezét az enyémből.

– Mennem kell! Viszlát!

– Viszontlátásra, Miss. King.

Második fejezet

Lexie

Finom kávéillat száll felém a levegőben. Mélyen magamba szívom a kellemes aromát.

Kávé?

Az agyam mozgásba lendül, ahogy a tudatomba kúszik a tény: egyedül élek, és modern kávéfőzőm sincs, ami időzítőre kapcsolna be reggel.

A napfény, ami átszűrődik az ablakon, az egész testemet melengeti.

Nyújtózkodom egyet, de hamar visszarántom magam magzatpózba, amikor érzékelem, hogy nincs rajtam ruha. Úristen, mi a fene történhetett velem tegnap este?

Fordulok egyet balra, majd tapogatni kezdek, de az ujjaim nem érintik meg a falat, csak a levegőben matatnak. Az ágy, amiben fekszem, hatalmas, és biztosra veszem, hogy nem az enyém.

A mozgás következtében az egész testem zsibogni kezd, és a fejemben lévő lüktetés elviselhetetlen. Az ajkaim összeragadnak a kiszáradástól.

A szememet résnyire nyitom, hogy hozzászokjon az erős fényhez. Az ajtó nyílását hallva gyorsan visszacsukom és alvást tettetek. Gyenge próbálkozás, de amíg nem tudok valami kézzelfoghatót megragadni az emlékeimben, addig jobb lesz, ha ezt teszem.

Érzem, ahogy figyel valaki, és a szívem szaporábban kezd verni. A nesz távolodik az ágytól és az ajtó visszacsukódik. A levegőt visszatartom és hallgatom, hogy más szuszogása nem visszhangzik-e a helyiségben. Halkan kifújom benn tartott lélegzetemet.

Az éjjeliszekrényen egy palack víz és két aszpirin díszeleg egy csésze frissen főzött, keserű boldogság mellett.

Óvatosan felhúzom magam és a terebélyes ablakokon bámulok kifelé, ami a New York-i felhőkarcolók látképét vetíti elém.

A vékony anyagot erősen magam köré tekerem, összeszedem a ruháimat, amik a földön szanaszét hevernek. Felöltözve elhagyom a szobát. A lépcsőhöz érve kellemes zene fogad: System Of Down: Lonely Day

A hang irányát követve lesétálok a kétemeletnyi feljárón, ami végre a földszintre vezet. Nem nézek körül, semmi sem érdekel, csak az jár a fejemben, hogy minél előbb eltűnjek innen, de előbb mindenképpen tudni szeretném, mi történt velem tegnap este.

A torkom, ami egyébként is száraz volt, mint a sivatag, most még annál is szárazabb, így nem tudok megszólalni. Az edzőterem előtt állva szoborrá dermedek.

A férfi, aki nekem háttal áll, a zene ütemére emeli a tárcsákat. Az összes izma egyszerre feszül meg a hátán, ahogy a súlyzót kinyomja a feje felett. A zihálását bizonyára elnyomja a hangos zene. A válaszra váró kérdés – Miként kerültem ide? –, elillan belőlem. Csak állok, és gyönyörködöm benne. Szinte betörök a személyes terébe azzal, hogy túl lelkesen nézem őt.

Annyira elvonja a figyelmemet a látvány és a férfias verejtékkel kevert illat, amire a mellbimbóim megkeményedve válaszolnak, hogy észre sem veszem, a tükörben látszódom, így ő is engem figyel.

Összeszorul a torkom.

Homályos tekintetemet ráemelve megkönnyebbülést érzek. Graham Grant.

Ahogy lerakja a súlyzót, megrezzenek a hang hatására, amint a tárcsák egymáshoz súrlódnak.

Felém fordul és szinte azonnal érzem a testemben szertefutó ezernyi kis bizsergést, amit tegnap este. A puszta jelenléte vonzalmat ébreszt bennem. Egy férfi sem volt rám még ilyen hatással, mint ő. Csupasz mellkasa gyöngyözik a verejtéktől. Széles vállai erős karokban végződnek. A teste minden egyes pontja gondosan ki van dolgozva. Hat tökéletesre formált kocka díszeleg a hasán, ami egyenesen a mély, V alakú mélyedéshez vezet, ami a dereka alá csúszott melegítőnadrágban végződik.

Nagyot nyelek, de összeszorul a nyelőcsövem. A mellkasára emelem a tekintetem és nézem, hogyan próbálja egyenletesen venni a levegőt a megterhelés után. Ezután az arcára siklik a szemem és elemezni kezdem.

Rezzenéstelen, és semmilyen érzelmet nem tükröz. Hogyan tud valaki mindig ennyire kimért maradni? Legszívesebben menekülőre fognám, de a tekintete megdermeszt. Mintha mindent irányítana maga körül, és ez félelmetes.

– Hogy van? – töri meg a helyiség néma csendjét mély, reszelős hangjával.

– Miért vagyok itt? – Rekedtes hangom alig hallható.

– Nem emlékszik semmire a tegnapból?

Erősen koncentrálok, hogy valami információt csepegtessek a folyamatosan kavargó gondolatok mellé. A parkoló az utolsó emlékem. A fények elmosódtak. A hangok torzultak.

– A parkoló.

– És utána?

Megrázom a fejem, mert semmi nem jut eszembe.

– Amikor az az alak megérintette a combját tegnap, nem érzett szúrást, enyhe fájdalmat?

– Nem.

– Amilyen gyorsan eltűnt a szórakozóhely területéről, abból arra következtetek, hogy adott magának valamit, amikor elég nagy volt a felfordulás, hogy ne tűnjön fel. Elég gyorsan hatott a szer, mert a parkolóban már összefüggéstelenül beszélt és nem tudott válaszolni a kérdéseimre.

– Az ital?

– Nem. Figyeltem magát egész éjszaka, abba biztosan nem rakott semmit – mondja higgadtan.

Figyelt egész éjszaka? Várjunk! Miért ez érdekel? Kábítószer hatása alatt voltam, azért nem emlékszem semmire!

– A szemét! – suttogom halkan.

A legrosszabb az lett volna, ha célt ér a terve! Úristen! Mi lett volna, ha…? – teszem fel a kérdést magamnak, de nem tudok arra gondolni. A gyomrom idegességemben összerándul, és nem létező tartalma liftezik a torkomba és vissza.

– Köszönöm – emelem rá zavarodott tekintetemet. A világ forogni kezd, és a fejfájás szétszakítja az idegeimet. Lesütöm a szemem és mélyeket lélegzem.

Meztelen lábak sétálnak felém. Ösztönösen hátrébb lépek a közeledésüktől. Azonnal megállnak.

– De mi nem…?

– Nem.

– Akkor miért voltam meztelen?

– Azt mondogatta, hogy nagyon melege van, és elkezdte leszaggatni magáról a ruhákat.

Idegesen a hajamba túrok. Igen, emlékszem, hogy a bárban hőhullámaim voltak, és már akkor éreztem, hogy verejtékezni kezdek. Ez egyre szörnyűbb lesz! Mennyi lehet az idő? Dolgoznom kell délután, és még az autómat is össze kell szednem.

– Az autóm akkor ottmaradt, ugye?

– Igen. Adja ide a kulcsokat, idehozatom a sofőrömmel, amíg megnyugszik.

– Jól vagyok – jelentem ki meggyőző hangon. – Hívok egy taxit – kutatok a táskámban a telefonom után. – Megadná, kérem, a címet, hova kell jönnie?

Nem látom, csak érzem, hogy a teste közelít felém és én ismét hátrébb lépek, de a falnak ütközöm.

Ijedten bámulok rá, aztán rádöbbenek: ha akart volna valamit, akkor azt már tegnap megszerezhette volna. De nem olyan férfinak tűnik, aki ne kapna mind a tíz ujjára egy nőt, ha úgy tartja kedve.

Kezét a fejem felett a falnak támasztja, körülzárva ezzel. A légzésem a pulzusommal együtt emelkedik. A tekintete simogatóan felcsillan, ami lángra lobbantja a testemet.

– Nem engedem, hogy vezessen azok után, ami történt magával. Világos?

A hangja hiába fenyegető, nem áll felettem, hiába hiszi azt, hogy ő a világ közepe.

– Nem az apám, sem senkim, hogy parancsolgasson nekem! – húzom ki magam. – Nagylány vagyok már, és képes vagyok megbirkózni a helyzettel. Amit tegnap tett értem, hálásan köszönöm, de itt véget is ért a hatásköre. Világos?

– Mint a nap. – Mintha apró mosolyra húzná a száját. – De… – Közelebb hajol hozzám. Lehelete csiklandozza az ajkamat, és a szavai hallatán borzongás járja át a gerincem vonalát. – …Nem mondom azt, hogy nem figyeltem magát. Csodálatos a teste.

Végighúzza a ruhámon az ujját, amitől elönt a forróság odalent.

– Perverz – suttogom.

– Csak annyira, mint maga.

– Micsoda?

– A szám majdnem háromperces – mutat a lejátszó felé. – Maga abban a három percben itt állt és engem nézett.

– De én egy ujjal sem értem magához, Mr. Grant! – szegem fel az állam.

– És szeretne?

Nézem az izomköteget, a cseppeket, a mellkasa egyenletes emelkedését és süllyedését. A kezem egy pillanatra megrándul, de hamar megálljt parancsolok neki. A szememet lehunyom, és kiszáradt ajkamba harapok.

– Nem – suttogom.

A térdem remeg, a gyomromban nyugtalanító érzés kering, a szívem el akarja hagyni a testemet, olyan erővel üti a mellemet.

– Feleslegesen hazudik. A teste elárulja magát.

– Lehet, hogy másról árulkodik, csak félreérti.

– Miről?

– Félelemről.

– Mitől fél? Az éhségtől? A vágytól? Vagy attól, hogy ha megérinteném és ön megérintene, akkor átlépné a határát?

– Én csak… el akarok menni.

– Mi tartja vissza, Miss. King? Nem ajánlatos hazudnia, úgyis lebukik.

– Az, hogy maga uralkodó légkört teremt a szobában.

Az egész testével a falhoz szegez.

– Lélegezzen. Érzem, hogy nem vesz levegőt!

Lassan beszívom és kifújom az oxigént.

– Jó kislány. Most mondja el, mit érez!

– Vágyat, hogy megérintsem, de nem tehetem. Félelmet, hogy az a szakadék, ami köztünk van, egészben elnyel.

– Köszönöm az őszinteségét. Viszlát, Miss. King! – fordul el tőlem, visszatérve a tevékenységéhez.

Csak állok ott pár másodpercig, hogy megnyugtassam reszkető testrészeimet és csillapítsam a lüktető vágyat, ami feszíti a puncimat, és majdnem magamhoz nyúlok, hogy csitítsam.

Háttal áll nekem, miközben a kezeit összekulcsolja a feneke felett. Majd lassan felemeli az egyik kezét és számolni kezd.

– Lehetőséget kap tőlem. Egy: elhagyja a házamat három másodpercen belül. Kettő: visszavetkőzik meztelenre, és az ágyamban tölti a nap többi részét.

Micsoda egy arrogáns seggfej! – gondolom magamban. Nem sok kell, hogy kimondjam, de aztán szembefordul velem és a szemei üzennek nekem: Nem szórakozom, baszd meg!

– Egy – emeli egy ujját az ég felé.

Nem veszem komolyan, de a következő ujjával a lába is megmozdul. Nem sok lépés választ el tőle.

– Kettő.

– A címét majd leolvasom a postaládájáról! – vetem neki oda a vállam felett kifelé menet.

Harmadik fejezet

Lexie

A szórakozóhely parkolójába érve fellélegzem. A történtek után most először érzem úgy, hogy a szívem nem akarja elhagyni a testemet a torkomon keresztül: az autóm érintetlenül ott áll, ahol tegnap hagytam. Sajnos ugyanezt már nem mondhatom el a bárról. Undort érzek, amikor ránézek, és kavarogni kezd a gyomrom tőle. Az ismeretlen férfi arcképe lebeg lelki szemeim előtt, és irtózatos gondolatok cikáznak végig villámként a fejemben: esetleg mással is megteheti ezt.

Valamit tennem kellene ellene, de semmivel sem tudnám alátámasztani a feltevésemet és a süllyesztőbe kerülne a többi, hasonló üggyel együtt. Mivel nem emlékszem semmire a tegnap estéről, feltételezem, tiltakozni sem tudtam volna az erőszak ellen, a molylepke szintjére kábított gondolkodásomnak köszönhetően. Pillanatok alatt elillannak ezek a gazemberek, és sajnos egyre több olyan szer jelenik meg az utcákon, ami nekik kedvez.

A világban szegénység tombol, de a drog és az alkohol a mai napig kelendő árucikkek a Földön. Sosem értettem meg, miként lehet létjogosultsága, amikor haszontalan, semmirekellő, lerobbant embereket köp ki magából a rendszer.

Családokat fal fel a mámorító folyadék.

– Kitaposom a beledet! – ordít a fejemben apa hangja.

Lehunyom a szemem, majd a fogaimmal együtt erősen szorítom össze, hogy eltüntessem az emlékeket.

Érzem, hogy az arcizmaim ellazulnak, a szemem már nyílna, amikor megjelenik előttem a másik férfi arca, mire a borzongás helyét melegség veszi át testemben.

Az erős sugarak megvakítanak a sötétség után. Hunyorítva nézem a járdán ácsorgó férfit. A kezemmel eltakarom a fény útját, hogy megbizonyosodjak róla, csak a képzeletem játszadozik velem.

De nem, az az arc itt van előttem; az úttest túloldaláról figyel engem. Zsebre vágott kezeivel, acélos tekintetével méreget. A lábam indulna, hogy felé sétáljak, de a harang dallamának hívó szava emlékeztet rá, hogy dolgoznom kell még a nap folyamán. És talán jobb is ez így, még ha a jelenléte olyan nyugalmat és biztonságérzetet is kelt bennem, ami megmagyarázhatatlan. Kimért mozdulatokkal az autóba ülök, és szép lassan magam mögött hagyom őt.

* *

A kád aljához simulok, testemet teljesen körülöleli a víz. A hajamat figyelem, ami súlytalanul lebeg körülöttem, miközben megpróbálom a tegnap este emlékeit felidézni és elnyomni a vágyat az ölemben, ami folyton csak növekedik, amikor az a csupasz felsőtest jut az eszembe.

Előző este…

Mintha az elmúlt másfél évben egy forgatáson lettem volna, ahogy néztem Emilyt az ágyamon ülve, amint krokodilkönnyeket sír. Félévente – ha nem gyakrabban – felelevenítette nekem ezeket a képeket. A helyszín és a problémája ugyanaz; a szobámban siratja, hogy szakítottak a pasijával. Csapó egy, csapó kettő, csapó három.

Már a második doboz zsebkendőt bontotta fel, hogy felszárítsa a sós cseppeket. Máskor szoktam mondani egy lelkesítő beszédet, de most csak ennyi telne tőlem: Én nagyon is helyeslem, Edward egy önző pöcs!

Ettől persze csak rosszabbul érezné magát. És bevallom, a látványtól én is. Biztos vagyok benne, hogy zokogva rázkódna az ágyamon, de mind a ketten nagyon jól tudjuk, hogy holnapra elmúlik ez a „fájdalom”.

Csendben végighallgattam a siránkozását és az átkozódását, ahogy azt a legjobb barátnők teszik ebben a helyzetben.

És persze főztem egy kávét neki.

– Nem igaz, hogy még nekem sem tartasz itthon egy kis dugi alkoholt – morogta szipogva, miközben követett a konyhába.

– Tudod, hogy miért nem – jelentettem ki határozottan.

– Akkor legalább kísérj el egy italra! Nem tudom már elviselni az „én megmondtam” képedet.

– Nekem olyan is lenne?

Erre persze nem válaszolt, csak folytatta gyászolását lebiggyesztett ajkaival.

– Az emberek nem kávézgatni szoktak, ha dobják őket, tudtad? Szükségem van egy kis folyékony löketre, ami jobb kedvre derítene.

– Te meg tudtad azt, hogy nem kell ital ahhoz, hogy jobb kedved legyen? – mosolyogtam rá szélesen.

Néztem, és a szívem egy része megszakadt… még ha tudtam is, hogy megjátssza.

– Oké, de mind a ketten külön autóval megyünk, mert nem szeretném a részeg fenekedet ismételten hazacipelni!

Pillanatok alatt letörölte az elkenődött szemfestéket az arcáról.

– Megigazítom a sminkemet, addig te is valami kívánatosabb ruhára válthatnál – jegyezte meg.

– Ha így folytatod, egyedül kell menned – szóltam utána.

Amúgy sejtelmem sem volt, mi baja a ruháimmal. Végignéztem magamon.

Fekete cicanadrágot és egy fekete, testhez simuló, hosszú ujjú pólót viseltem. A lábujjaimat megmozgatva elmosolyodtam. Csak a szörnyecskelábas mamuszomat kell itthon hagynom. A többi maradni fog!

Times Square.

Manhattan.

O’Lunney’s.

Minden, ami nagyon távol állt tőlem. Amikor beléptem a szórakozóhelyre, azzal a lendülettel majdnem ki is fordultam.

A mennyezetről leereszkedő kristálycsillárok erős fénye visszatükröződött a ragyogó, fehér márványlapokon.

A fehér, a bordó és mahagóni színek uralkodtak. Varázslatosan öltöztették fel a helyet. A nyugalom keveredett a haraggal, a szabadság a fogsággal, a születés a halállal.

Ezen túl mégis volt benne valami különleges, valami megfoghatatlan. Vágyakozás.

A magas fényű, kézzel faragott mahagóni bárszekrények legalább húsz méter hosszúságban nyúltak el a pult mögött. A pultot fedő fehér márványlapon látszott a tükörképem. Az ülőhelyek mind bordó bársonyhuzattal voltak bevonva.

Emilyvel a pulthoz ültünk. Még le sem ért a feneke, már kérte is a martinikat. Egymás után hármat megivott.

Narancslevemmel a kezemben figyeltem, miként pirult ki az arca, és kezdte el rózsaszínben látni a világot az elfogyasztott italoktól.

A zene ritmusára ringatta a testét a széken, és tekintete vadászatra indult a helyiségben. Mindig ez történt, és én mindig bedőltem neki. A végén egyedül maradok és hazaballagok, amíg ő szórakoztatja magát egy férfi társaságában.

– Szerintem bejössz neki – súgta a fülembe a pultos srácot stírölve.

A fiatalember a húszas évei közepe fele járhatott. Magas és sportos volt a testalkata. Szőkésbarna, rövidre vágott haját zselével állította fel. Enyhe borostája miatt komolyabbnak látszott, mint amilyen valójában volt. Az egyik fülében fülbevaló csillant meg, amikor a fények útjába tévedt.

Az arca helyes és barátságos volt, de a szeme… Hiába csillogott a legszebb mélykék árnyalatban, volt benne valami, ami azt súgta nekem, hogy jobb nem kezdeni vele. Egy szórakozóhelyen nem sok jóra számíthat az ember.

Emily noszogatott, de hárítottam a kérését, miszerint randiznom kellene vele. Szabadulni akartam Emily hobbijától: kutya kötelességének érezte, hogy összehozzon valakivel. Elvonva róla a tekintetem, körbepillantottam a bárban. Meglepődtem, amikor észrevettem a tekintélyes férfit a hátam mögött. Figyelt engem.

Már a látványától elakadt a lélegzetem és forróbbnak éreztem az ereimben keringő vért.

Kis idő elteltével Emilyt elhívták táncolni. Rám kacsintott. Mosolya a füléig ért, ezzel az én arcomra is mosolyt csalt, majd eltűnt a táncra kialakított parketten.

Vágyat éreztem az idegen férfi iránt. Tudni akartam, ott van-e még. Egyedül? Esetleg már akadt társasága?

Hátratekintettem a vállam felett. Egyedül ült, és még mindig figyelt engem. A fotelbe dőlt, és a mutatóujjával végigsimított az ajkain. Mocorogni kezdtem a széken és az ajkamba haraptam, izgatottságomat leplezve.

Azok az ajkak… Puhának és csábítónak tűntek.

Ekkor megjelent mellettem az a szemét, aki kellemetlen helyzetbe kevert engem.

Parancsoló, mély hang szólította fel. Szinte az egész testemet bizsergés járta át a hang hallatán. Kicsinek éreztem magam mellette, de nem csak a magassága miatt.

Én is magas vagyok, százhetven centi.

A tekintély miatt, amit a puszta jelenléte árasztott. Megjelenése alázatot követelt.

Méretre szabott fekete öltönyt, alatta hófehér, ropogós inget viselt.

Megalkuvást nem tűrő, rezzenéstelen arca sugározta a hatalmat, amit képvisel. Mintha a puszta jelenléte irányítaná a világot, még a levegő is megállt körülötte. Vagy az is lehet, csak az én lélegzetem akadt el egy kis időre.