Date: 2026-09-16
Publisher: General Press Kiadó

Hidas Bence

A HALÁL MENEDÉKE

Hidas Bence

A HALÁL
MENEDÉKE

Copyright © Hidas Bence, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

FEKETE KATALIN

ISBN 978 615 104 240 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

Iringónak,
akinek már azelőtt ez volt a kedvenc könyve,
hogy egy sort is írtam volna.

A hegyek nem ismerik a tréfát, gondolta Wendy.

Stephen King: A ragyogás

Prológus

Az ágy alatt sötét van. Csak a gyertya gyenge fénye próbál átkúszni a szobába terelt emberek között. A por a torkomat kaparja, minden lélegzetvételnél érzem, ahogy apró szemcsék tapadnak meg bennem. Attól félek, hogy köhögnöm kell, mert elképzelni sem tudom, mi történne, ha csak egy pisszenés is elhagyná az ajkamat. Ezért inkább nem rendesen veszem a levegőt, helyette szuszogok, mint egy kutya. Megtanulok fél lélegzeteken élni. A padló szaga összekeveredik a hideggel, és a szőnyeg szálai az arcomhoz érnek, ahogy próbálok mozdulatlan maradni. Érzem a bátyám kezét a csuklómon, de most nem nyugtat meg, mi több, rettegéssel tölt el. Mintha a földhöz szegezne, és szorításával némán ordítaná, hogy ne mozduljak.

A padló recseg, s léptek zaja halad végig a szobán. Nem ismerem ezt a hangot. Tudom, milyen az, amikor az apám siet, vagy a nagyanyám türelmetlen. Bármikor felismerném anyám szorgos szökellését és nagyapó óvatos totyogását. Nem, ezek a léptek túl határozottak, túl magabiztosak. Ezek nem azok a lépések, amelyek megállnak, ha kérik őket. A csizmák orra koppan a deszkákon. Olyan lassan fordítom oldalra a fejemet, mintha nem tudnám, hogy merre akarok nézni. De tudom. Nagyanyám nyöszörgése megakasztja a mozdulatomat. Csak mond valamit, amit nem értek teljesen, de tudom, hogy kérés. Egy másik hang válaszol, mélyen és röviden.

Aztán vége mindennek. A lövés tompa, és úgy érzem, belül szól, valahol a lelkem mélyén. Összerándulok. Nagyanyó hangja nem elhal vagy torzul, egyszerűen megszűnik, és a csend hirtelen olyan nagy lesz, mintha nem lehetne betölteni. Kiáltások harsannak, de a hangok összefolynak, és tompa, távoli zúgásként telepednek rám. A sárral borított szőnyeg elnyeli a sikolyomat. A bátyám keze görcsösen fonódik az alkaromra. Érzem, ahogy a körmei a bőrömbe vájnak, de nem mozdulok.

Aztán egy ütés hangját hallom, és valami nehéz zuhan a padlóra. Apám ordítva könyörög, anyám sikít. Én is sikítanék, de tudom, hogy nem szabad. Az elém hulló test cipője becsúszik az ágy alá. Azonnal felismerem. A fűzője kibomlott, ahogy mindig, amikor sietett, és ez a részlet olyan pontos, olyan hétköznapi, hogy az agyam kapaszkodni kezd belé, mintha ez lenne az egyetlen dolog, ami még valóságos ebben a hirtelen jött tébolyban. Nagyapó mozdulatlanul fekszik előttem. Sírni kezdek. Hangtalanul zokogok, miközben végignézem, ahogy az agyveleje beteríti a padlót.

Már nem érzek semmit. Az ájulás kerülget. Valahol a távolban apám hangját hallom, de most valahogy másként cseng. Mintha az egész lénye kisebb lenne, összegörnyedve a szavak alatt. Mentegetőzik, könyörög, szinte látom magam előtt, ahogy térden kúszva közelít ahhoz a mereven álló csizmához. Szavaira könyörtelen választ kap; egy harmadik lövés visszhangzik a szobában. Anyám újabb sikoltása felszakítja a levegőt.

Hirtelen és éles, mintha megtört volna benne valami, ami eddig egyben tartotta. Dulakodást hallok, és parancsokat. Nem értem pontosan, mi történik vele, csak azt érzem, hogy fáj. Anyám hangjában több van puszta félelemnél. Megaláztatás és harag szűrődik át a nyikorgó ágy rácsai között. A fülemre szorítom a kezem, de képtelen vagyok kizárni a külvilágot. A bátyám lélegzetére figyelek, szinte számolom, és bízom benne, hogy mindig lesz újabb. Aztán anyám hangja lassan elcsendesedik, mintha elfogyna belőle minden ellenállás.

Már csak a csend tölti be a szobát. Nehéz és kegyetlen csend.

Hosszú ideig nem történik semmi. Csak léptek és valami furcsa fém csörgése. Egy szék feldől. Valaki lehajol. Az ágy megreccsen, és egy arc jelenik meg a sötétben. A tekintete üres, és ebben az ürességben nincs semmi emberi. A gyomrom összerándul, és felkészülök a legrosszabbra, de az arc nem időzik sokáig az ágy alatt.

Miután mindenki elmegy, még hosszú ideig nem mozdulunk. A világ, amelybe visszamászunk, idegen. A testek, a szoba, a szagok. Minden a múlt részévé lett egyetlen óra alatt.

És ott, gyermeki bizonyossággal megértem: az élet nem az igazságon múlik, hanem a hatalmon.

1968. május 5.
Csehszlovákia, Tátra
1889 méteren

A szél oldalról csapott az arcomba, élesen akár egy tőr, s mintha az lett volna a szándéka, hogy kibillentse alólunk a talajt. A sziklaszirt peremén álltunk, ketten, egymástól alig tízlépésnyire. Az alattunk elterülő mélység megszédített. Nem látszott az alja, csak a végtelen fehérség, amely mindent magába szívott. Próbáltam nem lenézni, tekintetemet és a kezemben szorongatott pisztolyt a velem szemben álló alakra szegeztem.

A fegyver súlya ismerős volt, ami görcsbe rándította a gyomromat. Olyan volt, mint egy régi emlék, amelyről azt hittem, hogy már semmivé lett, de egy váratlan pillanatban újra rám talált. A pisztoly markolata hideg volt, és idegen, de a testem emlékezett még akkor is, amikor az elmém már régen tiltakozott. A karomat kinyújtottam, a csuklóm stabil, a célzó pontosan ott, ahol lennie kellett. Még a fagyos szél ellenére sem remegett. Nem engedhettem meg magamnak.

Mindkettőnk lába földbe gyökerezett. A vihar belekapott a kabátjába, az anyag megfeszült rajta, majd újra visszahullott. Nem láttam az arcát, de én pontosan tudtam, hogy ki áll velem szemben. Pontosan tudtam, hogy egy gyilkosra szegezem a fegyvert.

– Egy lépéssel se többet! – kiáltottam. Bíztam benne, hogy a szél nem sodorja el a hangomat, ami idegenül csengett a fülemben.

Válaszul csak a szél ordított fel, lehelete végigszaladt a sziklafalon, apró köveket sodorva magával. Az egyik a lábam elé hullott, majd a keményre fagyott havon továbbgurult, és eltűnt a mélyben. Figyeltem, mennyi időbe telik, míg elhal a hangja.

Három, négy, öt…

Ekkor megmozdult. Nem hátrált, csak kissé elfordította a fejét, mintha nem is engem nézne, hanem valamit mögöttem. Éreztem a hátamon lecsorgó hideg verejtéket. Hogyan jutottunk idáig? – futott át az agyamon. A rendőri évek megtanítottak arra, hogy a leleplezés ritkán látványos. A szembenézés csupán abból a néhány másodpercből áll, amikor az ember rájön, hogy a következő tettével lezár valamit. Abban a pillanatban világosan láttam. Az egyetlen kérdés, hogy van-e olyan igazság, amely feljogosít arra, hogy én döntsek.

Végre megszólalt, de nem értettem a szavait. A szél még a szándékát is elnyelte. Pedig szinte könyörögtem volna neki a magyarázatért. Tudni akartam, hogy mi van benne, hogy mi az, amit évtizedek óta magában hordoz. Az erkölcsi iránytűm azonban csődöt mondott. A pirosra festett nyíl megállíthatatlanul és céltalanul forgott a szelencéjében. Az igazság nem mindig ment fel, és a törvény nem mindig ad jogot az ítéletre, gondoltam. Egy ember élete fölött dönteni olyan tett, amelyet én nem vihettem magammal következmények nélkül. És nem is akartam. Ekkor megfogalmazódott bennem a válasz. Már tudtam, mit kell tennem.

A világ egyetlen ponttá szűkült. A célgömb halálos keretbe foglalta az alakot előttem, és abban a szűk körben összpontosult minden borzalom, amit az elmúlt napokban átéltem.

A pisztoly dörrenése végigszaladt a hegygerincen, de a visszhangja már nem ért el hozzám.

1
Öt nappal korábban

Minden Marie halálával kezdődött.

Sokáig irtóztam még a gondolattól is, hogy visszatekintsek arra az életre, amelyet magam mögött hagytam. A feleségem távozása lassú volt, és könyörtelen. A végén már az én testemben lüktetett az ő fájdalma, és ha tehettem volna, megkönnyítem az útját. Talán, ha jobban szeretted volna – kúszik vissza a mai napig ez az alantas vívódás. De nem tettem semmit. Csak álltam, vizenyős szemmel és kifacsart szívvel figyeltem, ahogy a lénye elpárolog.

Ezerkilencszázhatvanöt kora őszén, egy bágyadt délutánon aludt el végleg. Az anyósom épp sétálni vitte a két kicsit. Ahogy az ajtó becsukódott mögöttük, és kettesben maradtunk, megéreztem, hogy eljött az idő, amitől mindketten rettegtünk. Marie aznap különös módon erőre kapott, s két hónapnyi szobafogság után a kertet áhította. Talán maga is hitte, hogy még egyszer kijuthat a falak közül.

A nappalinkból egy nagy üvegajtó nyílt a hátsókertre, ami nyaranta szinte mindig nyitva volt, előző este azonban esett, úgyhogy inkább bezártam. Marie rám támaszkodott, miközben lesegítettem az emeletről. A lépcsőforduló és a terasz közti tízméternyi utat háromszor szakítottuk meg pihenővel. Nem bántam, mert láttam rajta, hogy boldog. Leültettem a fotelbe, hogy mindkét kezemmel az ajtónak feszülhessek. Már régen meg kellett volna javítanom, de a munkát az ócska kifogásaimmal csak tologattam magam előtt. Most mégis meglepett az ellenállása, mintha a ház maga is marasztalni akart volna minket. Végül engedett, s a verejtékező arcomat megsimogatta a szeptemberi nap. Faéket toltam a sínbe, hogy ne csússzon vissza, majd Marie felé fordultam. Késő volt.

Felfoghatatlan, milyen gyorsan távozott. Életem során több embert veszítettem el, mint amennyit be mernék vallani. Ahogy öregszem, egyre gyakrabban kísért a kérdés: én miért maradtam még életben? A sors többször is a szakadék szélére taszított, mégis mindig képes voltam visszatáncolni. A Teremtőnek biztosan megvolt rá az oka, és ha most nem is értem, a halálom után talán majd elém tárja a magyarázatot. Csakis ebben bízhatok. Nem akarok ekkora terhet cipelni az örökkévalóságban.

Láttam már a halált közelről. Ismerem a diadalát és a botlásait is. Sosem szerettem, de jelenlétéhez, mint egy nem kívánt útitárshoz, hozzászoktam. Naiv voltam, amikor azt hittem, hogy már nem tud meglepni. Marie-t úgy vette el, hogy még egy búcsúszóra sem hagyott időt. Pár másodperc – ennyi elég volt a beteljesüléshez. A feleségem ott ült a fotelben, feje ernyedten jobbra billent, teste megroggyant, mint egy eldobott játékbabáé. Opálos tekintete a kertbe veszett.

Mire az anyósom, Claire visszatért a gyerekekkel, már kisírtam magam, és az előkert falának támaszkodva vártam őket. Az égen szürke fellegek gyülekeztek. Feltámadt a szél. Claire azonnal látta. Nyolc éve vesztette el a férjét, de az arca azóta is ugyanazt a gyászt viselte, ami most az enyémet is átformálta.

– Menjetek apukátokhoz! – mondta a gyerekeknek fojtott hangon, majd eltűnt a házban. Csak én hallottam a felszakadó zokogását. Legalábbis remélem, hogy a két kicsihez nem ért el.

– Képzeld, apuci, láttunk egy hatalmas sárkányt! – büszkélkedett Jean-Paul.

– Papírsárkányt, te butus – javította ki Jeanette, és átkarolt. Az öccse követte, így most ketten csimpaszkodtak belém. Úgy csüngtek rajtam, mint az állatkerti majmok.

– Ugye igazi sárkányok nem léteznek?

– Most elmegyünk sétálni – vágtam rá hirtelen. – Megmutathatjátok a sárkányt. Hátha mégis igazi volt.

Tiltakoztak, de én nem engedtem. Nem engedhettem. Nem láthatták az anyjukat úgy. Negyedórát kanyarogtunk némán és céltalanul. Képtelen voltam szavakat formálni. Hogyan és mikor mondjam el nekik, hogy az otthonunk már nem ugyanaz a hely, ahogy hagyták?

Tőlünk alig egy kilométerre lakott az Abertan család. Ők voltak a legközelebbi szomszédaink. Lucas Abertan alig egy évvel volt idősebb az én Paulomnál, Marie pedig jó viszonyt ápolt a fiú anyjával, Mercedesszel. Szerencsére otthon találtuk őket.

Mercedes nem kérdezett semmit, amikor megkértem, vigyázzon a gyerekekre. Látott rajtam mindent. A visszaút a kertünkig végtelennek tűnt, én pedig egyszerre irtóztam a hazatéréstől és vágytam a feleségem közelségére. Claire már kihívta a mentőket. Mire benyitottam a borostyánnal futtatott kapun, meg is érkeztek. Egy fehér köpenyes férfi kérdezett valamit, de a szavai nem értek el hozzám. A gondolataim a múltba vesztek.

És azóta is ott bolyonganak.

A következő két hónap sötétségben telt. A magány olyan súllyal szakadt rám, amit nem tudtam elviselni. Ott voltak a gyerekek, az anyósom, a barátok, mégis, ha a világ összes embere a nappalinkban tolongott volna, én akkor is egyedül éreztem volna magam.

Végül egy kollégám javaslatára kerestem fel egy szakembert. Lévay Nórának hívták, s hozzám hasonlóan magyar emigráns volt. Míg azonban én a háború után Budapestről, addig ő ötvenhatban Sopronból érkezett francia földre. A rendelője Lyon külvárosában, a Rhône keleti kiszélesedése közelében bújt meg egy sorházban. Nóra életvidám nő volt, de nem ez a tulajdonsága segítette a lábadozásomat, inkább az a mérhetetlen empátia, amellyel minden találkozásunkkor körülvett. Értettük egymást, de nem csak a közös nyelv miatt. Volt benne valami szilárdság, amibe kapaszkodni lehetett. Általában némán ült, és csak akkor kérdezett, ha az én hallgatásom már túl nehézzé vált.

Három hónap után azonban elakadtunk. Azt mondják, a gyásznak öt stádiuma van, s én a negyedikben, a depresszió mocsarában rekedtem. Úgy éreztem, nincs bennem több erő a továbblépéshez. Ekkor jött az ötlete.

– Olyan dolgokat kell találnia, amik feltöltik – mondta halkan, mintha félne a reakciómtól. – Jelenleg minden erejét a puszta túlélésre pazarolja. Képzelje el, hogy a teste egy hatalmas energiaraktár, ami mindennap újra lemerül, és este feltöltődik. A maga raktára most rosszul funkcionál. Hiba csúszott a gépezetbe, és a megszokottnál több energiát kell felhasználnia a létfenntartásra. Mint egy régi motor, ami eszi az olajat.

– Fáradt vagyok – feleltem fásultan.

– Nem, Imre. Ez nem fáradtság. Ez szomorúság. Ha egy hétig aludna, akkor is így érezne.

– Szóval, mi a megoldás? Javasoljon valamit, mert én kifogytam az ötletekből.

– Javasolni ugyan nem tudok, Imre, de segíthetek abban, hogy maga jöjjön rá – mosolyodott el. – Furcsa mód ahhoz, hogy feltöltődjön a raktára, olyan dolgokat kell csinálnia, amik kezdetben kifárasztják.

– Hogy érti?

– Szeret sétálni, Imre?

– A gyerekeimmel sokszor mentünk, igen. Az utóbbi időben ritkábban.

– Nagyszerű. Akkor kezdjük ezzel! Mindennap egyórás séta. Válassza ki azt a napszakot, amit a legjobban szeret, vagy amikor kedve támad. Lehet, hogy elég lesz fél óra is az elején. A következő héten pedig elmeséli, hogy milyen volt, rendben?

Bólintottam. Első nap nem mentem el. Aztán másnap sem. A következő héten, a találkozónk előtt jutott eszembe, hogy nem sétáltam semennyit. Aznap nem autóval mentem be Lyonba, mint minden kedden. Vonatra ültem. Nem tudtam leküzdeni a megfelelési kényszeremet. Sétálnom kell. A vonatállomástól öt kilométerre volt a rendelő. Fél órát késtem, de nem érdekelt. Amikor elmondtam Nórának, ő is velem örült. Onnantól kezdve minden héten vonattal utaztam. Egy idő után a séták túrákká váltak. Öt kilométerből tíz lett, aztán anélkül, hogy észrevettem volna, húsz. Kinőttem Lyont, így hát elkezdtem felderíteni a környéket. Annak ellenére, hogy majdnem tizenöt éve éltem itt, alig ismertem a városon kívül eső területeket. Kezdetben a nyugatabbra eső, lankásabb tájak vonzottak, aztán keletre fordult a figyelmem. Burgundia, Savoya és elsősorban az Alpok felé.

Az első magashegyi túrámra Marie halála után egy évvel került sor. A Grande Casse lábához mentünk fel harmadmagammal – két lyoni és egy grenoble-i alpinistával. A csúcstámadást az időjárás lehetetlenné tette, és meg kellett elégednem a bordás kígyó módjára kanyargó gerincekkel. Az a pár kilométer, amit közel háromezer méter magasban megtettünk, teljesen megváltoztatta az életemet. Hiszem, hogy volt valami abban a fagyos levegőben, ami átjárta a tüdőmet, behatolt a szívembe, s talán még a zsigereimet is elérte. Ezt a valamit később sosem tudtam elengedni. Eggyé váltunk.

Elképzelni sem tudtam, milyen hatással lett volna rám, ha akkor feljutok a csúcsra. Talán magához láncolt volna a látvány, és még most is ott ülnék, belefagyva az örökkévalóságba.

Ettől kezdve minden hónapban egyszer igyekeztem visszatérni a hegyek közé. A Lyon környéki táj, ami annak idején teljesen magával ragadott, egysíkúvá vált. Az unalmas hétköznapok helyszínévé. A munkám színes, de sokszor látott díszlete lett csupán. A gyerekekkel töltött idő persze örömet okozott, de titkon mindig bennem volt a hegyek utáni vágyakozás. Úgy éreztem, nincs más hely, ahol önmagam tudnék lenni.

Ahogy telt-múlt az idő, a francia csúcsok, amik eddig vágyaim határát képezték, feledésbe merültek. Új kihívásokat kerestem. A Dolomitok szürkés fogsorait az osztrák Alpok magasba törő ormai követték. Bárhol jártam, mindig otthon éreztem magam.

A Tátra először egy Nórával való alkalom során merült fel.

– Mikor járt otthon utoljára? – kérdezte.

– Mármint Magyarországon?

Bólintott.

– Évekkel ezelőtt. Semmi nincs már, ami odakötne.

– A barátai?

Megráztam a fejem. Nem akartam erre gondolni.

– Mindig is volt bennem egyfajta elvágyódás Magyarországról. Talán már akkor tudtam, hogy a síkságok országa nem az igazi otthonom. – Fájdalmasan felnevettem.

Persze ez nem volt igaz, és ezt Nóra is tudta. Ha nincs a háború, nincs az a sok fájdalom és borzalom, akkor talán sosem hagyom magam mögött a múltam.

– Magyarországon is vannak ám hegyek, Imre.

– Talán inkább dombok – mosolyodtam el.

– És a Tátra? Mindkettőnknek hazája volt egykoron.

Kavarogni kezdett a gyomrom. Régi emlékek mozdultak meg a mélyben, mint a jég alatt lassan hömpölygő, sötét folyóvíz. Egy ideig csak hallgattam, és vártam, hogy a szívverésem lecsillapodjon. Nem találtam a szavakat – talán mert azokat a szavakat már régen eltemettem egy olyan tél alá, ami sosem akart véget érni.

– Nem akarom erőltetni, ha kellemetlen… – szólalt meg Nóra. A hangja távolinak tűnt, mintha a falon túlról beszélne.

– Csak… – kezdtem, de a torkom kiszáradt. Megköszörültem, majd folytattam: – Évek óta nem jártam arra.

Nagyot nyeltem. Éreztem, hogy a tarkóm verejtékezik. A tekintetem az asztal sarkára tapadt, de a lelki szemeim előtt egy hófehér arc villant fel, amit félig már eltakart a porhó.

– Sokan csak a kikapcsolódást látják a hegyekben. A sípályákat, a meleg szállodákat. Én mást láttam. Ott találkoztam először azzal az arccal, amelyik azóta is minden éjjel visszaköszön rám a tükörből.

Elhallgattam. Nem beszéltem a többiekről. Nem beszéltem a hangos nevetésről, ami hirtelen szakadt félbe, sem az üvegekről, amik még félig tele voltak, amikor a baj megtörtént.

– Harminckilencben, mielőtt minden lángba borult volna, ott voltam a régi kollégáimmal, még egyszer, utoljára. Történt valami, de már túl közel voltunk a pokolhoz, hogy fel tudjuk dolgozni. Kitört a háború, és minden borzalmat összekuszált. Azóta is ezeket a szálakat próbálom széthámozni.

Nóra hosszú ideig nem szólalt meg. Bevallom, becsültem, amiért nem feszegette tovább a kérdést. Nem járt volna sikerrel. Ekkor még nem. Éreztem a figyelmét, ami mintha a vállamra telepedett volna.

– Mit érez most, ha a Tátrára gondol? – kérdezte végül, szinte suttogva.

– Dühöt – válaszoltam. A szó rideg volt, és éles, mint egy szilánk.

– Kire dühös, Imre?

Nagyot nyeltem. Megfogott. Nem néztem rá. Attól féltem, hogy ha ránézek, talán felfedem a titkomat.

– Önmagára? A németekre? Hitlerre? Istenre? Kire?

– Nem tudom! – csattantam fel. – Nem tudom. Talán mindegyikre egyszerre.

Nóra az órájára nézett.

– Lejárt az időnk – konstatálta szomorúan. Aztán mégis mosolyra húzódott a szája. – Jövő héten találkozunk, ugye? Javaslom, hogy emésztgesse a mai alkalmat. Fontos dolgok lapulhatnak ez alatt a düh alatt, de idő kell, mire kihámozzuk. Kérem, játsszon el többször a gondolattal, hogy a Tátrába utazik! Próbáljon meg elvonatkoztatni! A következő alkalommal beszélünk arról, hogy sikerült-e.

Nóra szerette feszegetni a határaimat, de ezt kedveltem benne. Azon a héten többször is elképzeltem, hogy elutazom Csehszlovákiába. A fájdalom nem apadt, de magam is meglepődtem, amikor egy új érzésre lettem figyelmes. Vágyakozni kezdtem. Utólag persze rájöttem, hogy a megfelelési kényszerem szólt közbe. Az agyam nem hagyhatta, hogy ne oldjam meg ezt a problémát. A gépezetben ki kellett javítani a hibát.

Nóra a vártnál kevésbé volt lelkes, amikor megosztottam vele a döntésemet.

– Elutazom a Tátrába – mondtam büszkén.

Megpróbáltam elmagyarázni neki a miértet, de szerintem nem értette. Lehet, hogy én sem. Mert ha jobban belegondolok, ekkor már csak egy dolog vonzott, és annak nem sok köze volt a múltammal vívott harchoz. Évtizedek óta próbáltam felülkerekedni rajta, sikertelenül. Igazán várhatott még pár hetet.

A gyerekeknek még aznap elmondtam, hogy apa elutazik. Marie halála óta nem voltunk külön, így nem volt könnyű az elengedés. Se nekik, se nekem. Szerencsére Claire azonnal felajánlotta a segítségét, amit hiba lett volna elutasítanom.

Másnap reggel indultam útnak. Egy nagy bőröndöt és egy hátizsákot gyömöszöltem a Lancia Fulviám csomagtartójába. Az anyósülésen egy termosz, egy autóstérkép, egy francia nyelvű útikalauz és egy zacskó, Claire által készített sonkás bagett kapott helyet.

Még a visszapillantóból is láttam, ahogy Jeanette és Jean-Paul utánam integetnek. A szemem megtelt könnyel, pedig tudtam, hogy visszajövök. Lyonból kiérve ráhajtottam az A6-osra, Dijon előtt pedig az NSZK-nak vettem az irányt. A Fulvia csak úgy falta az aszfaltot, a százhúsz kilométer per órás tempó igazán kényelmes volt neki. Két – átvizsgálásokkal és bizalmatlansággal tűzdelt – határátlépéssel és végtelennek tűnő, vezetéssel töltött órák után megérkeztem Csehszlovákiába. Hiba volt azt gondolnom, hogy képes leszek megállás nélkül levezetni egy ekkora távot. A naivitásomra a Nürnberg előtti szakaszon ébresztett rá egy terelőbója, amit figyelmetlenségből majdnem felökleltem. Az éhségem azonban, amely még a fáradtságomnál is erősebb volt, ébren tartott. Úgy döntöttem, hogy egy estét Plzeňben töltök. A Hotel Continental remek szállásnak bizonyult, de a szolgáltatások színvonalát csak a következő reggelig élvezhettem. Közel nyolcórás út várt rám, így városnézésre nem maradt időm.

Másnap délután öt óra körül pillantottam meg az első csúcsokat. Azt mondják, a Magas-Tátra délről nézve nyújtja a legszebb látványt. A Gömör–Szepesi-érchegység szerpentinjein átbukva az ember egy völgyben találja magát, amelynek a túloldalán, akár az ágy végébe gyömöszölt takaró, úgy gyűrődnek az ég felé a sziklás hegyormok. A Tátra szinte felszalad az égbe, de olyan erővel, hogy az ember menten azt hihetné, bármikor visszazuhanhat rá az egész. Délről nézve már látszódnak a legmagasabb csúcsok, egymás mellett, szép sorjában, mint valami óriási sátortábor. Ugyan én nyugat felől érkeztem, de az élmény így is lélegzetelállító volt. A Liptói-havasok előőrs módjára Szentmiklós óta kísérték a balomat, néma büszkeséggel hirdetve az igazi nagyság közeledtét. Nem tudtam ellenállni a csábításnak; a következő lehajtónál letértem az útról, és ráfordultam a híres Szabadság gyorsforgalmira. Immár hivatalosan is a Tátra szoknyáin kanyarogtam. Az utat fenyőerdők szegélyezték, kanyart kanyar követett, én pedig éreztem, hogy megérkeztem. Először a Krivánt pillantottam meg. Egy hatalmas szarv volt, ami mintha engedett volna az évezredek szeleinek, nyugatnak dőlve fürkészte a májusi lemenő napot. Az aranysárgán ragyogó sugarak beterítették a mérhetetlen kőtömeget.

Ott akarok lenni. Meg akarom mászni, és le akarok tekinteni a mélységbe – fogott el a gondolat, de tudtam, hogy ezen a napon erre már nem lesz lehetőségem. A hegymászás veszélyes sport, többórányi vezetés után nekivágni a szikláknak kész öngyilkosság.

Magam mögött hagytam a Kriván messzire nyúló árnyékát, és gázt adtam. A Lancia motorja felbőgött, én pedig belesimultam a bézs bőrülésbe. A zöldellő völgyek egymás után vesztek a távolba, de erőt vettem magamon, és nem álltam meg. Időben a szálláson akartam lenni, mert tudtam, hogy másnap hosszú nap vár rám.

Még Lyonban elhatároztam, hogy a következő napokat a hegyekben töltöm. Első éjszakára Tátralomnicon foglaltam szállást, a híres Grandhotel Prahában. Mondhatjuk, hogy ez volt az alaptábor a csúcstámadás előtt. Bár a környéken nem voltak ismerőseim, nagy nehezen sikerült kiderítenem, hogy a völgyek pár hete már túrázhatók, és a legtöbb menedékház zavartalanul üzemel. Nem volt hát kérdés, hogy a többi napot milyen körülmények között fogom eltölteni.

Bár engem is meglepett, rájöttem, hogy még sosem éjszakáztam menedékházban. Ekkor talán már mertem magam rutinos túrázónak titulálni, mégis a hegyek estére eddig mindig kitaszítottak magukból. Most azonban itt volt a lehetőség, hogy ezen változtassak.

Megérkeztem Tátralomnicba. A település érdekes hangulatot árasztott. A Monarchia korában épült favázas épületek közé már kéretlenül befurakodtak a modern kor betonkockái. A hotelhez vezető felhajtó a település végén várt. Lassítottam, és ráfordultam a murvás bekötőre, amely szerpentin módjára kígyózott fel az épület előtt elterülő domboldalon. Meglepetésemre a parkolóban szinte alig lehetett helyet találni. Nem gondoltam, hogy a szálloda az év ezen időszakában is telt házzal üzemel.

A helyzetről a fiatal recepciós világosított fel, miután átadta a szobám kulcsát.

– Konferencia van a házban, uram – mondta németül. – Sajnálom, hogy pont ezekben a napokban, de biztosíthatom, hogy a többi vendég nem fogja zavarni a nyugalmát.

– Csak egy napra maradok – jegyeztem meg.

– Ó, értem… – Arcára csalódottság ült ki.

– Aztán feltúrázom az egyik völgybe, és ott töltök pár napot – büszkélkedtem, de nem érkezett a várt elismerés. Úgy tűnt, errefelé minden hetvenhez közelítő ember a hegyekben rohangál.

– Az éttermünk hat órától van nyitva – tette még hozzá, aztán utamra engedett.

A szobám egyszerű volt, a kilátás azonban fenséges. A sárga kovácsoltvas korláttal szegélyezett teraszra kilépve teljes szépségében tárult elém a Lomnici-csúcs. A hegygerinc többi részét kitakarta a hotel hosszan elnyúló épülete. A szállodát annak idején igen hanyag módon tájolták be. Az épület pont a hegygerincre merőlegesen állt, ami azt jelentette, hogy bármelyik szobát kapták a vendégek, sosem gyönyörködhettek egyben a Nagyszalóki- és a Lomnici-csúcs sapkáiban. A déli szobáknak előbbi, az északiaknak utóbbi jutott. A korlátnak támaszkodtam, és a kabátom zsebéből előkotortam a leharcolt pipámat. Felhőszínű füstöt eregettem magam elé, és a múltba révedtem. Majdnem harminc év telt el azóta, hogy utoljára itt jártam. Egyedül maradtam a fájdalmammal, mindenki, aki végigkísérte az életemet, semmivé lett. Én mégis itt álltam, szememmel egy távoli sziklaoromba kapaszkodva. Volt valami sorsszerű ebben, éreztem.

Kellemetlen hideg szél támadt, és a nap is alábukott. Egy hamutálba ütögettem a dohányt, magamhoz vettem a táskámat, és az étterem felé indultam.

A szálloda meglepően csendes volt. A falra szerelt eligazítótáblák alapján a konferenciaterem az épület déli részén helyezkedett el, míg az étterem éppen az ellenkező oldalon, a főbejárattól jobbra kapott helyet. Végighaladtam a vörös szőnyeggel borított folyosókon. A falakat régi fotók és közepes minőségű tájképek díszítették.

Az étterem tágas volt, és a levegőben a szivarfüst, a pörkölt kávé meg a padlóviasz nehéz szaga keveredett. Az egyik hosszanti falat padlótól plafonig hatalmas, acélkeretes üvegablak szántotta végig, amelyen keresztül a sötétbe vesző tátrai csúcsok úgy festettek, mint egy óriási, fekete, színházi díszlet. Középen nehéz rézkilinccsel ellátott ajtó vezetett a panorámateraszra. Az épületből kiszűrődő sárgás, meleg fény éppen megvilágította a kinti, egymáshoz tolt, sötétre pácolt faszékeket és a leeresztett, vastag vászonból készült napernyős asztalokat, amiket a szél halkan zörgetett. A túlsó falat különböző színű, lakktól csillogó lambéria fedte, rendezett összevisszaságban. A tervezője valószínűleg valamilyen ismétlődő geometriai mintát próbált megjeleníteni, ami a modern csehszlovák absztrakt művészetet idézte – a sötétbarna, vöröses és sárgás faelemek ritmusa szinte vibrált a falikarok tejszínű burái alatt.

A kerek asztalokon ropogósra keményített, hófehér damasztabroszok feszültek, rajtuk súlyos, cseh kristályhamutartók és szódásüvegek pihentek. A pincérek fekete mellényben, fehér kesztyűben suhantak az asztalok között, kezükben ezüstözött tálcákkal, miközben a sarokban egy fekete-fehér televízió némán sugározta a prágai híradót. Az egész helyiségben volt valami fojtott elegancia; az a fajta kiváltságos nyugalom, amit csak a pártfunkcionáriusok, a sikeres sportolók és a szerencsés nyugati turisták élvezhettek ebben az időben.

Alig ültem le, egy pincér máris elém tolta a zöldes bőrtokba helyezett, jókora étlapot. Némi vacillálás után rendeltem egy káposztalevest meg egy juhtúrós pirogot, majd kényelmesen hátradőltem a székemben, és figyelve arra, hogy senki se vegye észre, letoltam a cipőmet. A talpam szinte sajgott.

Intettem egy másik pincérnek, aki néhány perccel később egy sötétre lakkozott, forgatható fa újságtartóval tért vissza. A kereten a legfrissebb külföldi lapok feszültek: a Le Monde, a Morning Star és a német Neues Deutschland. Ujjaim közé csippentettem a Czechoslovak Life áprilisi, angol nyelvű számát, és kihúztam a tartóból. A harmadik oldalon egy cím azonnal magára vonta a figyelmemet. A cikk felett szemcsés, fekete-fehér fotó állt: egy elmosódott alak, aki hatalmas batyuval a hátán küzd a hóval a Tátra egyik meredek hágóján.

CSATTAN A BILINCS A „HEGYI HIÉNÁKON”

Szigorú fellépés a tátrai csempészek ellen

POPRÁD

A határőrség éber egységei az elmúlt héten több összehangolt akció keretében számoltak le azokkal a kalandor elemekkel, akik a Magas-Tátra nehezen járható ösvényeit a népgazdaság megkárosítására próbálták felhasználni. A „turistának” álcázott spekulánsok hátizsákjaiból a feketepiacra szánt árucikkek: nejlonharisnyák, nyugati kozmetikumok és egyéb, a szocialista erkölccsel össze nem egyeztethető luxuscikkek kerültek elő. Különösen felháborító, hogy egyes csoportok a zavaros politikai helyzetet kihasználva, határainkon átnyúló, felforgató szándékú iratokat is megpróbáltak becsempészni.

„Aki a zöldhatáron át üzletel, az a dolgozó nép zsebéből lop” – nyilatkozta lapunknak a határőrség parancsnoka, Stanislav Hrebcenko.

Felhívjuk a lakosság figyelmét: a csempészés súlyos bűncselekmény! A hatóságok a jövőben még szigorúbban ellenőrzik a hágókat, hogy a Tátra ne a bűnözők, hanem a becsületes dolgozók pihenőhelye legyen.

Az Interpol Főtitkárságán – vagy ahogy a francia kollégáim hívták, a Secrétariat Général hűvös folyosóin – az efféle híreket általában csak leereszkedő félmosollyal nyugtáztuk. A hamisítási osztályon, ahol a napjaim jelentős része a bankjegyek, az útlevelek és a fakuló bélyegek között teltek, a bűnnek tapintható textúrája volt: a papír szaga és a tinta súlya alatt az ujjbegyeim szinte ösztönösen érezték meg a csalást.

A csempészés – legalábbis az, ami a zöldhatárokon történt – azonban másfajta, talán mondhatom, hogy kevesebb tehetséget kívánó műfaj volt. A szellemi kapacitás helyét itt az állóképesség vette át; folyamatos mozgás különböző terepviszonyok között, nehéz hátizsákok és éjszakai menetelések. Annak idején az irodánkkal pontosan átellenben kapott helyet a gazdasági bűncselekmények munkacsoportja, ahonnan gyakran áthallatszottak a pletykák. Bár a keleti blokk bezárkózott, a kollégák asztalán egyre több olyan „nem hivatalos” prágai anyag landolt, amelyben ott vibrált a sorok közötti idegesség. Hivatalosan persze nem láthattuk volna ezeket a jelentéseket, a nyugati határszakaszok megfigyeléseiből összeálló hírfoszlányokból egy-egy végül – ki tudja, hogyan – mégiscsak átszivárgott hozzánk. A világ lazulni látszott, és amikor a nagypolitika fellélegzik, a határok is engednek a szorításból – ha csak egyetlen törékeny pillanatra is. Bár a nejlonharisnya, a nyugati parfüm vagy a gyógyszer apróságnak tűnt, a rendszer merev üvegfalán ezek jelentették az első hajszálrepedéseket. A főtitkárságon kerültük a politizálást, de mindenki tudta, hogy Csehszlovákiában épp átrendezik a díszleteket.

Kicsit még elidőztem az oldalakon, aztán összehajtogattam a lapot, és félretoltam az asztalon. Az ételem még nem érkezett meg, így, hogy elüssem az időt, elővettem a saját olvasnivalómat.

Már jó ideje a Tátra-útikönyv tanulmányozásába mélyedtem, amikor megszólított egy hang. Szinte szürreális volt, hogy ezer kilométerre az otthonomtól a nevemet hallom, méghozzá magyarul. Felpillantottam. Egy pár állt előttem. Lányos zavaromban hirtelen nehezen tudtam őket elhelyezni, de aztán a férfi elmosolyodott. Innentől könnyű dolgom volt.

– Miklós! Micsoda meglepetés!

Bár még nem tudtam eldönteni, hogy örülök-e, vagy sem a hirtelen jött ismerősöknek, megpróbáltam vidámságot csempészni a hangomba.

Farkas Miklós meg sem várta, hogy felálljak, egyszerűen vállon ragadott, és megölelt.

– Hihetetlen, én mondom, hihetetlen!

Elmosolyodtam. Tényleg az volt. Furcsa véletlen. Vagy nem? Ezekben az időkben már semmiben sem lehetett biztos az ember.

A tekintetem a nőre tévedt. Hamar megállapítottam, hogy ellentétben Miklóssal, őt korábban soha nem láttam.

Miklóssal egy konferencián találkoztunk, jó tizenöt évvel ezelőtt. A férfi – meg kell hagyni – kiváló koponya volt. Kutatóként dolgozott valamilyen svájci állami intézetben, bár a részletekről sosem faggattam. Hamar közel kerültünk egymáshoz, és elkezdtünk összejárni. Ő, én, drága Marie és Miklós első felesége, Odett. Aztán a sors behajtotta rajtunk a tartozást. Először az ő felesége ment el, váratlanul, mintha csak egy gyertyát fújtak volna el a huzatos szobában. Miután Odett meghalt, a találkozóink ritkulni kezdtek, azután pedig teljesen megszűntek, amikor néhány évvel később én is követtem őt a gyászban. Két megkeseredett, magányos férfi lettünk, akiknek a közös múltja hirtelen túl nehéz teherré vált. A látogatások elmaradtak, a telefonhívások ritkultak. Nem volt harag, csak az a fojtogató csend, ami a veszteség után marad az emberben. Egyszerűen kikoptunk egymás életéből, mint egy régi, sokat játszott hanglemez barázdái.

Most mégis itt álltam vele szemben, és a mellette álló nő idegenül csillogó tekintete azt súgta: a csend korszakának vége. Kissé feszengve vártam, hogy Miklós bemutasson minket egymásnak, de ő túlságosan is el volt foglalva azzal, hogy felocsúdjon a hirtelen jött találkozó okozta sokkból. Így hát a nő felé léptem, és kezet nyújtottam.

– Dercsei Imre.

– Jessica Mayfair. Nice to meet you. – A hangja határozott volt, a kézfogása erős. Az arcát mintha márványból faragták volna; semmit nem tudtam leolvasni róla. Ugyanakkora esélye volt annak, hogy szimpatikusnak tart, mint hogy nem. A nő vagy teljesen érzelemmentes volt, vagy nagyon ügyesen titkolta azokat mások elől. Összességében szép teremtésnek gondoltam. Magas és karcsú, az arca mégis kerekded. Sötét haja a válláig ért, néhány kósza tincs hullámozva takarta el mélykék szemét.

Vajon miért van Miklóssal? – futott át az agyamon az illetlen gondolat. Még akkor is őt néztem, amikor az asztalt megkerülve leült velem szemben. Olyannyira elmerültem a tanulmányozásában, hogy szinte észre sem vettem, amikor hellyel kínáltam a két vendéget. Mire ráeszméltem, már késő volt; ott ültek velem szemben, kényelmesen belesüppedve a kockás huzattal borított székbe.

Miklós egy pohár vermutot kért, Jessicának pedig egy gin-tonikot.

– Mit iszol, Imre?

– Vizet – mutattam magam elé.

– Azóta sem?

– Soha.

– Szép teljesítmény! – Elismerően biccentett.

Tudtam, hogy az. Nem volt szükségem a megerősítésre. Jessicára néztem.

– Should we switch to English, Ms. Mayfair? – kérdeztem. Kissé elszégyelltem magam, hogy korábban nem jutott eszembe.

A nő elmosolyodott. Igazán kedves mosoly volt, nem valami erőltetett művigyor.

– That is very thoughtful of you, thanks. But please, continue in Hungarian.

– Tanulni szeretne – szólt közbe Miklós.

– Értem. Ez esetben egészségetekre! – emeltem magasba a vízzel teli poharamat.

Volt valami megfoghatatlanul furcsa ebben a párban. Külön-külön hétköznapi emberek voltak, akik mellett bármikor elmentem volna az utcán. Bár Jessica szebb volt az átlagnál, egyszínű kék ruhája szinte jellegtelenné tette a külsejét. Miklós tojásdad képe, kopaszodó fejtetője és kefebajusza pedig valószínűleg csak egy bantu faluban keltett volna feltűnést. Együtt azonban mégis szokatlanul hatottak.

Közben kihozták a levesemet. Nem akartam elkezdeni, de végül engedtem Miklós vehemens bátorításának. Ők is rendeltek, néhány perccel később pedig már együtt falatoztunk.

– Tehát új szenvedély rabja lettél, Imre? Ebben a korban ez különösen veszélyes. – Széles mosolya betöltötte az egész arcát.

– Szenvedélynek szenvedély, de legalább nem káros.

– És bírja? A teste? – kérdezte Jessica. Kicsit meglepett, hogy ilyen nyíltan utal a fizikai állapotomra, de betudtam a nyelvi akadályoknak. És amúgy is, nem volt miért szégyenkeznem.

– Beérett a negyven évvel ezelőtti rendőri kiképzés – válaszoltam egy gyors mosoly kíséretében.

– Letagadhatnál tíz évet, Imre – bökte közbe Miklós.

– Maga rendőr volt?

Jessica arcán a meglepetés és a csodálat keveredett valami furcsa, oda nem illő érzéssel. Egy pillanatra azt éreztem, hogy a nő feszültté vált, de aztán minden szertefoszlott. Rászorított Miklós kezére, és rosszallóan a férfihoz fordult.

– Mit is mondtál, hol találkoztatok?

– Nem mondtam – somolygott Miklós. – Egyébként egy állatorvosi konferencián.

– És maga mégis mit keresett egy ilyen helyen? – nézett rám Jessica értetlenül.

Közben végeztem a levessel. A pincér villámsebesen elkapdosta a tányérokat. Mielőtt eltűnt volna a konyhába vezető lengőajtó mögött, Miklós utánakiabált, hogy kérünk még egy kör italt.

– Ez egy össztudományi konferencia volt, kedvesem – világosította fel Miklós a nőt.

– Etológiai szempontok Orwell Állatfarmjában.

Jessica egy ideig zavartan nézett.

– Ezt a marhaságot!

– Disznóság, drágám, disznóság – kacagott fel Miklós.

– A konzulátus szerette az ilyen programokat. Mindent megtettek azért, hogy javítsák a két ország közti kapcsolatot.

– Ezzel? Csoda, hogy nem tört ki egy újabb háború.

A pincér elénk tolta az italokat.

– Miklós – noszogattam –, inkább arról meséljetek, ti hol találkoztatok!

A pár összenézett, Jessica ismét rászorított a férfi kezére.

– Úgy tűnik, a konferenciák a gyengéid – mondta, majd elmesélte, hogyan találkoztak egy prágai konferencián, tizenöt évvel korábban. Amikor megkérdeztem, hogy Jessicát milyen kapcsolat fűzi a területhez, büszkén és egy csipetnyi felsőbbrendűséggel telve kihúzta magát. – Mint a prágai angol nagykövetség akkori tudományos attaséja, kötelezettségemnek tekintettem a részvételt.

Megleptek a szavai, legalább annyira, mint őt a tény, hogy egykor rendőr voltam. Az évek alatt Budapesten sikerült beágyazódnom a fővárosi diplomáciai körökbe, aminek azután is hasznát vettem, hogy Lyonban az Interpol kötelékébe kerültem. Számos magas beosztású tisztviselővel találkoztam, sokukat a kelleténél is jobban ismertem. Jessica Mayfair semmilyen szempontból nem hasonlított ezekre az emberekre. Mi több, úgy sejtettem, a tudományos attasé rangot nem vágták hozzá minden jöttmenthez. Ez azon ritka esetek egyike lehetett, amikor a titulus mögött valódi tudás is megbújt.

Egy ideig még a témánál maradtunk. Valamiért csillapíthatatlan vágyat éreztem arra, hogy minél többet megtudjak erről a nőről. Miklóst láthatóan nem zavarta az érdeklődésem. Emberére akadt egy almás rétesben, amivel percek óta rendületlenül hadakozott.

– Ha jól értem, akkor még Svájcban éltek.

– A teleket ott, a nyarakat Angliában, a szülővárosomban töltjük.

– Londonban?

– Coventryben. Birmingham mellett van.

Belekortyoltam a poharamba. Egy dolog motoszkált bennem, aminek hangot is adtam.

– Mi motivál egy Svájcban élő angolt és egy emigráns magyart, hogy nyugatról keletre lépjék át a vasfüggönyt?

Miklós végzett az utolsó falat rétessel. Teli szájjal Jessica felé bökött, jelezve, hogy ez nem az ő asztala. A nő erőltetetten elmosolyodott. Megint feszült, állapítottam meg.

– Nincs ebben semmi különös, Imre. Miklós mesélt a régi idők emlékeiről, és felkeltette az érdeklődésemet. Én sosem voltam a Tátra.

– Tátrában – javította ki a férje.

– Igen. Tátrában. Svájcban sokat túrázunk, de már régen utaztunk külföldre. Még a szigeteken sem voltunk idén.

– És pont egy forrongó katlant kellett választanotok? – kérdeztem Miklóst, mintha nem ugyanígy döntöttem volna én is.

– Bevallom, igazad van. A fene gondolta volna akkor, amikor lefoglaltuk a szállást, hogy Prágában március végén megfordul a világ. Dubček és az ő emberarcú szocializmusa… Az emberek most először mernek lélegezni. De Jessica megállás nélkül rágta a fülemet. Mit tehettem volna? – Pimasz vigyort villantott a nő felé, aki rá sem hederített.

– Bernben is csak erről beszélünk – tette hozzá Jessica, ujjait a pohara peremén nyugtatva. – Május eleje van, és Európa szeme Prágán és az áprilisi akcióprogramon van. A nagykövetségen azt rebesgetik, ha ez sikerül, az egész keleti blokk megváltozhat.

– Én csak azt látom, hogy az út mentén szokatlanul sok az egyenruhás – jegyeztem meg óvatosan. – Meg a határon majdnem két óráig egrecíroztattak. Kipakoltatták az összes bőröndömet, mintha attól félnének, hogy egész Európát be akarom csempészni a nyamvadt országukba. Persze értem, hogy a szabadság mámorító, de Moszkva nem az a fajta szomszéd, aki szó nélkül tűri, ha a mellette lévő lakásban túl nagy a zsivaj.

– Ugyan, Imre, most minden más! Csak az a fránya rendőri ösztönöd beszél belőled. – Miklós szeme szinte csillogott.

– Hát, rendőri szemmel nézve a dolgot, ha egy fegyelmezett sorfalban valaki elkezd más ütemre lépni, azt vagy visszarángatják, vagy agyonlövik.

– Imre, nézd meg az újságokat! A cenzúra gyakorlatilag megszűnt. Május elsején olyan tömeg ünnepelt Prágában, mint még soha. Talán épp ez a májusi levegő hozott minket is ide. Látni akartuk ezt a… ezt a reményt, amíg tart.

– Remény – ismételte Jessica halk, majdnem suttogó hangon. – Vagy vihar előtti csend.

– Beszédbe elegyedtem az egyik felszolgálóval előző este – folytatta Miklós –, és amit mesélt, az több mint nyugtalanító. Azt mondta, hogy ebben a hirtelen jött hatalmi vákuumban megmozdult az alvilág is. Olyan árnyalakokról hallani, akik a saját kezükbe akarják venni az irányítást, amíg a rendőrség a prágai politikai tisztogatásokkal és az új irányvonallal van elfoglalva. Önjelölt igazságosztók, vagy éppen közönséges bűnszervezetek, amelyek a mostani zűrzavart használják ki.

– Egyfajta fekete gárda? – kérdeztem.

– Valami olyasmi – bólintott Miklós. – Azt beszélik, még itt, a hegyek alatt is megjelentek. Tisztára olyan a hangulat, mint otthon volt ötvenhatban. Akkor is, ahogy gyengült a központi fojtogatás, rögtön előbújtak azok, akik a zavarosban akartak halászni, vagy éppen régi sérelmeket akartak véresen megtorolni. Tizenkét év nem nagy idő, Imre. A sebek még frissek, és a módszerek sem koptak meg.

Jessica arca láthatóan megfeszült a magyar forradalom említésére.

– A káosz mindig ugyanazt a típust csalogatja elő – mondta hűvösen a nő. – Legyen szó Budapestről vagy Prágáról. Az ilyen csoportok néha veszélyesebbek, mint a tankok, mert kiszámíthatatlanok. Itt, a Tátrában, messze a fővárostól a törvény keze mostanság elég rövidnek tűnik. – Megremegett, de erőt vett magán, és folytatta. Visszaterelte a beszélgetést az eredeti medrébe. – Csehszlovákia olcsó, és az év ezen szakaszában kevés a turista. Miklóstól előző karácsonyra A havasok menyasszonyát{1} kaptam ajándékba. Ismeri?

– Hallottam már róla – hazudtam.

– Egyszerűen magával ragadott a történet hangulata. Azóta bennem van a vágy, hogy meglátogassam ezeket a hegyeket.

– „Bocsássa meg, asszonyom, hogy közeledni mertem, nem tudtam, hogy istennő akar lenni” – idézte Miklós. – Imádom azt a könyvet.

A beszélgetésünk kezdete óta bennem volt a félsz, ami most beigazolódni látszott. Új barátaim, hozzám hasonlóan, túrázni terveztek. Egy dologban bízhattam: hogy nem a Téry-házba tartanak. Nem mintha bármi problémám lett volna velük. A szívem mégis a magányt igényelte.

Ezen a környéken több útvonalon is be lehetett hatolni a Tátra szívébe. Tátralomnicról a legtöbben a Kő-pataki menedékház és a lomnici felvonó felé vették az irányt. Az egy viszonylag lankásabb, a hegység alsó szoknyáján felfelé kaptató utat jelentett, nyolcszáz méteres szintemelkedéssel és zavartalan kilátással a poprádi fennsíkra.

A rutinos kirándulók és a sziklamászók a Lomnici-csúcstól délre eső régiókat kedvelték. A Tarajka-hegyfoktól két hosszan kígyózó völgy ágazott le északnyugat felől: a Kis- és a Nagy-Tarpataki-völgy. Míg az előbbi erdős, szűk szurdokaival és a híres Tarpataki-vízesés sziklák közt rohanó vízével csábította a kirándulókat, a Nagy-Tarpataki-völgy meredek, zord vonulataival már másfajta látványt kínált. Itt kezdődött az igazi magashegyi világ. Bármelyikben is indult el az ember, figyelmesnek kellett lennie. A vad zúgók, hegyes sziklák és pergő kövek rengetege sok veszélyt rejtett.

Jessica bocsánatkérő mosollyal felállt, és a retiküljét szorosan az oldalához fogva a mosdó felé vette az irányt. Ahogy a tűsarka kopogását elnyelte az étterem lengőajtaja, ott maradtunk ketten. A beállt csend kellemetlen volt. A levegőben az a feszült, férfias zavar vibrált. Ilyen az, ha két régi barát túl sok ideig nem látja egymást. Talán egyikünk sem tudta, hogy mivel is akarja folytatni.

– Szóval… meglépted, Miklós – böktem ki végül. – Nem gondoltam volna, hogy valaha is látlak még mással.

Miklós megvakarta az állát.

– Én sem, Imre, tudod jól. De a lakás… a lakás túl nagy lett. Csak ültem a sötétben, mintha arra vártam volna, hogy valaki rám találjon. Aztán jött Jessica. Nem olyan, mint Odett…

– De hát ki olyan?

Bólintott. Értettem a szavait, a bőrömön éreztem őket.

– Teveled mi újság? Jaj, Imre, nem is tudom, hogy mikor találkoztunk utoljára! Olyan sok mindent kéne megvitatnunk. Lyonban élsz még?

– Igen, de már jó ideje szögre akasztottam a kalapot. Most már csak a magam ura vagyok.

– Te és a nyugalom? – Miklós halkan felnevetett, és végre a szemembe nézett. – El sem tudlak képzelni úgy, hogy nem valami aktát bújsz. Mit csinálsz egész nap? Csak nem szerettettem meg veled a rádiókat?

– Dehogy, Miklósom, azt meghagyom neked. Ahogy mondtam a túrázás lett az új szerelmem.

– De nem pótolja Marie-t, ahogy Jessica sem Odettet.

Szomorúan helyeseltem.

Közben visszatért Jessica, én pedig éreztem, hogy eljött a távozás ideje. El akartam tűnni, mielőtt a terveimről kezdenek kérdezgetni. Bármennyire is örültem a találkozásnak, az egész bensőm tiltakozott az ellen, hogy olyannal kelljen töltenem a következő napokat, aki ismer. Miklós természetesen azonnal felvetette a másnapi közös reggeli lehetőségét, amit sikerült gyorsan és kellően udvariasan elhárítanom, mondván, hogy a korai órákban akarok indulni. Nem hazudtam.

A szálloda előcsarnokában búcsút vettünk egymástól. A lift felé sétálva még hátrapillantottam. Jessica és Miklós tapodtat sem mozdultak. Mereven, kézen fogva álltak a tágas előtér közepén. És engem néztek.

Stefan Ziegler naplója
1944. december 27.

Félek. Talán úgy, mint még soha. Minden pillanatban azt hiszem, hogy a nyomomban vannak. Verejtékezve riadok fel az álmaimból, ha kutyaugatást hallok. Érzik a szagomat. A mosdatlanság és a lelki rothadás bűzét. Követnek. Több ezer lábnyomot hagytam magam mögött azóta, hogy elmenekültünk a táborból. Minden lépéssel egyre messzebb és messzebb kerülök a haláltól, mégis, a hozzám vezető út jelei csak szaporodnak.

Mindennap felteszem magamnak a kérdést, hogy mikor lesz vége ennek a borzalomnak. Választ persze nem kapok.

Dél felé menekülök. Legalábbis ezt gondolom, de már régen elvesztettem a tájékozódási képességemet. Gyermekként megtanultam, hogy iránytű nélkül, a környezet jeleinek segítségével hogyan tudom meghatározni az égtájakat. A tudás, aminek később sokszor hasznát vettem, most semmivé lett, hiszen már elpusztult minden, ami támpontot adhatna. Csak por, hamu és az emberség utolsó morzsáit is felfaló kegyetlen pusztítás maradt. Az órámat sem tudom iránytűként használni. Két nappal ezelőtt egy patakmedren keltem át, de a csúszós kövek kifogtak rajtam. A hüvelykujjammal együtt a nagyapámtól kapott Zenith is darabokra tört.

Megőrjít, hogy nincs célom. Csak menni és menni, minél messzebb a tábortól, minél messzebb a haláltól.

De mégis hová?

Ma nem jöttem sokat, alig tíz kilométert. Nagyon óvatosnak kell lennem, hisz mindenfelé ellenség van. Németek, szovjetek, amerikaiak. Eggyé váltak. Nincs már jó és rossz, amiben oly sokáig hittem. Az elmúlt pár év legnagyobb tanulsága, hogy jó valójában nincs, és sosem létezett. Az ember egy elátkozott, zsigerileg gonosz és rothadóan aljas faj, amitől Isten már réges-régen elfordult.

Egy leégett istállóban fogok éjszakázni. Talán itt biztonságban tudok aludni pár órát. Add, Uram, hogy le tudjam hunyni a szemem, és szabadíts meg a lázálmok rémisztő képeitől! Nagyon félek.

{1} František Švantner: A havasok menyasszonya. Budapest, Európa Kiadó, 1965.