Fordította

Papolczy Péter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jonathan Haidt: The Anxious Generation. How the Great Rewiring of Childhood Is Causing an Epidemic of Mental Illness

Penguin Press, New York, 2024

Copyright © 2024 by Jonathan Haidt

All rights reserved

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2024

Borító: Karcagi Klára

A borítón felhasznált fotó forrása: Shutterstock/Nazarova Mariia

Tartalomjegyzék

Bevezető: Gyerekkor a Marson

I. RÉSZ: Árhullám

1. A szenvedés dagálya

II. RÉSZ: Az előzmények – A játékalapú gyerekkor hanyatlása

2. Mi a gyerek dolga gyerekkorában?

3. A felfedező üzemmód és a kockázatos játék fontossága

4. A serdülőkor és az útzár a felnőttkor felé

III. RÉSZ: A Nagy Áthuzalozás – A telefonalapú gyerekkor felemelkedése

5. A négy alapártalom

6. Miért árt jobban a közösségi média a lányoknak, mint a fiúknak?

7. Mi történik a fiúkkal?

8. Szellemi emelkedettség és lealacsonyodás

IV. RÉSZ: Kollektív cselekvés az egészségesebb gyerekkorért

9. Felkészülés a kollektív cselekvésre

10. Mit tehetnek most a kormányok és a technológiai cégek?

11. Mit tehetnek most az iskolák?

12. Mit tehetnek most a szülők?

Zárszó: Hozzuk vissza a gyerekkort a Földre!

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Kiegészítő jegyzetek

A P.S. 3, a LAB Middle School, a Baruch Middle School
és a Brooklyn Technical High School tanárainak és igazgatóinak,
akik életüket szentelték annak, hogy gyerekeket neveljenek,
többek között az enyémeket is.

Bevezető Gyerekkor a Marson

Tegyük fel, hogy amikor elsőszülött gyermeked betölti a tizedik életévét, egy zseniális milliárdos, akivel soha nem találkoztál, kiválasztja őt, hogy legyen tagja az első emberi kolóniának a Marson. A lehetőséget a tanulmányi eredményeinek köszönheti – na meg a génjeinek, amelyek vizsgálatához nem emlékszel, hogy hozzájárulásodat adtad volna. A lányod a tudtod nélkül jelentkezett a küldetésre, mert imádja a világűrt, és különben is, az összes barátja jelentkezett. Könyörög, hogy engedd el.

Mielőtt nemet mondanál, beleegyezel, hogy tájékozódsz egy kicsit. Kiderül, hogy azért gyerekeket toboroznak, mert ők jobban alkalmazkodnak a Mars szokatlan körülményeihez, mint a felnőttek, főleg a gyenge gravitációhoz. Ha a gyerekek a Marson esnek át a pubertáskoron és az azzal járó hirtelen növekedésen, testük tartósan alkalmazkodik ahhoz a bolygóhoz, a felnőttként érkező telepesekkel ellentétben. Legalábbis így szól az elmélet. Azt nem tudni, hogy a Marshoz alkalmazkodott gyerekek képesek lennének-e visszatérni a Földre.

Egyéb aggasztó dolgok is kiderülnek. Először is ott van a sugárzás. A Föld növény- és állatvilága a magnetoszféra védőpajzsa alatt fejlődött ki, amely blokkolja vagy eltereli a bolygónkat megsorozó napszél, kozmikus sugárzás és egyéb káros részecskék áramlatának nagy részét. A Mars nem rendelkezik ilyen pajzzsal, így sokkal több ion hatolna át lányod teste minden egyes sejtjének DNS-én. A projekt tervezői felnőtt űrhajósokon végzett tanulmányok alapján készítettek védőpajzsot a Marson épülő település számára; náluk azt találták, hogy az űrben eltöltött egy év után valamelyest megnőtt a rák kockázata.1 De a gyerekek nagyobb kockázatnak lennének kitéve, hiszen az ő sejtjeik gyorsabban fejlődnek és diverzifikálódnak, és így azok magasabb arányban károsodnának. Vajon a tervezők számoltak ezzel? Végeztek bármilyen kutatást a gyerekek biztonságával kapcsolatban? Amennyire meg tudod állapítani, nem.

A másik a gravitáció. Az evolúció minden élőlény szervezetét évmilliók alatt optimalizálta a mi bolygónkon uralkodó gravitációs térre. Minden élőlény csontjai, ízületei, izmai és szív- és érrendszere a születése percétől a nehézségi erő változatlan, egyirányú vonzására reagálva fejlődik. Ennek az állandó vonzásnak a megszűnése óriási hatással van a testünkre. Az űr súlytalanságában töltött hónapok alatt a felnőtt űrhajósok izmai elgyengülnek, és csökken a csontsűrűségük. Testnedveik olyan helyeken gyűlnek össze, ahol semmi keresnivalójuk, például az agyüregben, és nyomják a szemgolyót, megváltoztatva az alakját.2 A Marson is van gravitáció, de csak 38%-a annak, amit egy gyerek a Földön tapasztalna. A Mars gyenge gravitációs terében felnövő gyerekeknél nagy lenne a kockázata annak, hogy deformálódik a csontvázuk, a szívük, a szemük és az agyuk. Vajon a tervezők számításba vették a gyerekek sérülékenységét? Amennyire meg tudod állapítani, nem.

Szóval, elengednéd?

Nyilván nem. Világosan látod, hogy már maga a felvetés is téboly – gyerekeket küldeni a Marsra, akik talán soha nem térnek vissza a Földre. Miért engedné ezt egyetlen szülő is? A projekt mögött álló cég azért teper, hogy minden versenytársa előtt jelenthesse be igényét a Marsra. Vezetői szemmel láthatóan semmit nem tudnak a gyerekek fejlődéséről, és mintha a gyerekek biztonsága sem érdekelné őket. Ami még rosszabb: A vállalat nem kérte a gyerektől, hogy igazolja a szülő jóváhagyását. Ha egy gyerek beikszel egy négyzetet, miszerint megkapta a szülői engedélyt, elrepülhet a Marsra.

Egyetlen vállalat sem veheti el tőlünk a gyerekeinket, és veszélyeztetheti őket a beleegyezésünk nélkül, különben hatalmas felelősségre vonás elé néznének. Ugye?

Az ezredfordulón az Egyesült Államok nyugati partján működő technológiai vállalatok, a gyorsan fejlődő internet előnyeit kihasználva, forradalmi termékeket hoztak létre. Széles körben elterjedt a technooptimizmus; e termékeknek köszönhetően az élet könnyebb, szórakoztatóbb és produktívabb lett. Néhány közülük segített az embereknek kapcsolatot teremteni és kommunikálni, így valószínűnek tűnt, hogy az egyre több cseperedő demokrácia számára is áldássá válnak. Ilyen röviddel a vasfüggöny ledőlése után mintha egy új korszak hajnalát hirdették volna. A vállalatok alapítóit hősként, zseniként és a világ jótevőiként ünnepelték, akik Prométheuszhoz hasonlóan elhozták az istenek ajándékait az emberiségnek.

De a technológia nem csak a felnőttek életét változtatta meg. A gyereklétet is kezdte átalakítani. A gyerekek és a kamaszok már az 1950-es évek óta sokat tévéztek, de az új technológiák sokkal hordozhatóbbak, személyre szabottabbak és érdekesebbek voltak, mint bármi, ami addig létezett. A szülők hamar ráébredtek erre, köztük én is, amikor 2008-ban a kétéves fiam profin kezelte az első iPhone-om érintőképernyőjét. Sok szülő megkönnyebbülten tapasztalta, hogy egy okostelefon vagy táblagép többórányi csendes örömet biztosíthat a gyerek számára. Biztonságos volt? Senki sem tudta, de mivel mindenki más is csinálta, mindannyian abból indultunk ki, hogy nem lehet ezzel semmi baj.

A vállalatok azonban nem, vagy csak alig végeztek kutatást arról, milyen mentális és egészségügyi hatással lesznek a termékeik a gyerekekre és a serdülőkre, és az ilyen irányú kutatást végző tudósokkal nem osztották meg az adataikat. Amikor egyre több bizonyítékkal szembesítették őket, hogy a termékeik ártanak a fiataloknak, többnyire tagadtak, ködösítettek, és PR-kampányokat indítottak.3 Azok a vállalatok voltak a legkártékonyabbak, amelyek pszichológiai trükkökkel igyekeznek a lehető legmaximálisabban lekötni a figyelmet, és rávenni a fiatalokat a kattintásra. A gyerekeket fejlődésük sebezhető szakaszaiban hálózták be, miközben agyuk szélsebesen újrahuzalozta magát a beérkező ingerek hatására. Ezek közé tartoztak a közösségimédia-vállalatok, amelyek a lányoknak ártottak a legtöbbet, valamint a videójátékokat gyártó cégek és a pornóoldalak, amelyek a fiúkba vájták mélyebben a karmukat.4 Ezek a cégek a gyerekek szemén és fülén keresztül beáramló, függőséget okozó tartalmak tömlőjét tervezték meg, kiszorítva a fizikai játékot és a személyes szocializációt, ezáltal elképzelhetetlen mértékben huzalozták át a gyerekkort, és változtatták meg az emberi fejlődést. Az áthuzalozás legintenzívebb időszaka 2010 és 2015 közé esett, bár a történet, amit készülök elmesélni, a túlságosan féltő és óvó szülői magatartás elterjedésével kezdődött az 1980-as években, átível a Covid-járványon, és egészen napjainkig tart.

Milyen jogi korlátok közé szorítottuk mindeddig ezeket a technológiai cégeket? Az Egyesült Államokban, amely végeredményben a legtöbb ország számára lefektette a normákat, a legfőbb tilalom az 1998-ban hatályba lépett Online Gyermekvédelmi Törvény (COPPA). Ez a törvény megköveteli, hogy egy tizenhárom év alatti gyerek csak szülői hozzájárulással írhassa alá a szerződést a céggel (a szolgáltatási feltételeket), mely szerint egy fiók megnyitásával átadják az adataikat, és lemondanak bizonyos jogaikról. A törvény értelmében tehát lényegében tizenhárom éves kortól válik nagykorúvá az ember az interneten, és az okoknak vajmi kevés közük volt a gyerekek biztonságához vagy mentális egészségéhez.5 A törvény szövege azonban nem írja elő a vállalatoknak, hogy ellenőrizniük is kell az életkort; a gyereknek elég bejelölni egy négyzetet, amellyel azt állítja, hogy elég idős a regisztrációhoz (vagy beír egy, ezt alátámasztó hamis születésnapot), és a szülei tudta vagy beleegyezése nélkül szinte bárhová bejelentkezhet a világhálón. Ami azt illeti, a tizenhárom év alatti amerikai gyerekek 40%-a hozott létre Instagram-fiókot,6 a szövetségi törvényeket ennek ellenére 1998 óta nem módosították. (Az Egyesült Királyság és néhány amerikai tagállam ezzel szemben már tett néhány kezdeti lépést.7)

Az ilyen vállalatok némelyike úgy viselkedik, mint a dohányipar és az elektromoscigaretta-ipar, amelyek úgy alkották meg a termékeiket, hogy erős függőséget okozzanak, majd kijátszották a kiskorúaknak történő reklámozást korlátozó törvényeket. Hasonlíthatjuk őket azokhoz az olajvállalatokhoz is, amelyek az ólmozott benzin betiltása ellen harcoltak. A XX. század közepén kezdtek gyűlni a bizonyítékok arra nézve, hogy az Egyesült Államokban csak az autósok által légkörbe juttatott évi több százezer tonna ólom több tízmillió gyerek agyának a fejlődésében okoz zavart, árt a kognitív fejlődésüknek, és hozzájárul az antiszociális viselkedéshez. Ennek ellenére az olajtársaságok továbbra is gyártják, forgalmazzák és értékesítik.8

Természetesen hatalmas különbség van a mai nagy közösségimédia-vállalatok és mondjuk a XX. század közepének nagy dohánycégei között: A közösségimédia-vállalatok termékei a felnőttek számára hasznosak, általuk könnyebben találnak információt, munkát, barátokat, szerelmet és szexet; hatékonyabbá teszik a vásárlást és a politikai szerveződést; és ezer más módon teszik könnyebbé az életet. A legtöbbünk egyetlen könnycseppet sem ejtene, ha eltűnne a dohány a világból, de a közösségi média sokkal értékesebb, hasznosabb, és sok felnőtt kimondottan szereti. Akadnak felnőttek, akiknek függőségi gondokat okoz a közösségi média és a többi internetes tevékenység, de akárcsak a dohány, az alkohol vagy a szerencsejáték területén, többnyire meghagyjuk nekik a döntés jogát.

Ugyanezt nem lehet elmondani a kiskorúakról. Míg az agynak a jutalmat kereső részei korábban érik el az érettséget, addig a frontális kéreg – amely nélkülözhetetlen az önkontrollhoz, a kielégülés késleltetéséhez és a kísértés leküzdéséhez – csak az ember húszas éveinek derekán jut a teljesítménye csúcsára, és a kiskamaszok a fejlődésnek egy különösen sérülékeny szakaszában tartanak. A serdülőkor kezdetén a gyerekek sokszor bizonytalanok társas összefüggésekben; a kortársaik könnyen befolyásolhatják őket, és könnyen elcsábulnak minden olyan cselekedetre, amely látszólag növeli a megbecsülésüket a közösségben. A tizenéveseknek nem engedjük, hogy dohányárut vagy alkoholt vásároljanak; nem mehetnek be a kaszinókba. A közösségi média használatáért a kamaszok különösen nagy árat fizetnek a felnőttekhez képest, míg az előnyök számukra minimálisak. A gyerekek előbb nőjenek fel a Földön, mielőtt a Marsra küldenénk őket.

Ez a könyv arról szól, mi történt az 1995 után született nemzedékkel,9 népszerű nevén a Z generációval, az Y generációt (az 1981 és 1995 között születetteket) követő korcsoporttal. Egyes marketingszakemberek szerint a Z generáció legfiatalabb tagjai 2010 körül születtek, a később születettek számára az Alfa generáció megnevezést javasolják, de szerintem a Z generációnak – a szorongó nemzedéknek – nem lesz végdátuma, amíg nem változtatunk a gyerekkornak azokon a körülményein, amelyek miatt a fiatalok ennyire szoronganak.10

Jean Twenge szociálpszichológus úttörő munkásságának köszönhetően tudjuk, hogy a nemzedékek közötti különbségek okai túlmutatnak a gyerekek által átélt eseményeken (például háborúk és gazdasági válságok), és magukban foglalják a gyerekkorban használt technológiai változásokat is (rádió, majd televízió, személyi számítógépek, internet, iPhone)11. A Z generáció legidősebb tagjai 2009 körül léptek a pubertáskorba, amikor több technológiai trend is találkozott: a nagy sebességű, széles sávú internet gyors terjedése a 2000-es években, az iPhone megjelenése 2007-ben, és a közösségi média új korszaka, ahol minden futótűzszerűen tud terjedni. Az utóbbit 2009-ben a „kedvelés” és a „megosztás” gombok megjelenése indította útjára, amelyek átalakították az internetes világ társadalmi dinamikáját. 2009 előtt a közösségi médiát főként arra lehetett használni, hogy tartsuk a kapcsolatot a barátainkkal, nem volt annyi azonnali visszajelzést lehetővé tévő, hullámverést keltő funkció, melyek a ma tapasztalható méreganyag tetemes részéért felelnek.12

A negyedik trend alig néhány évvel később kezdődött, és sokkal inkább a lányokat sújtotta, mint a fiúkat: egyre több képet tettünk közzé magunkról, miután az okostelefonok előlapi kamerákkal egészültek ki (2010), és a Facebook felvásárolta az Instagramot (2012), így sokkal több felhasználóhoz jutott el. Ettől megugrott azoknak a kamaszoknak a száma, akik gondosan megválogatott fotókat és videókat tettek közzé az életükről, amit a kortársaik és az idegenek nem pusztán megtekintettek, de ítéletet is mondhattak róluk.

A Z generáció az emberiség történetében először egy olyan átjáróval a zsebében élte meg a pubertáskort, amely elcsalta őket a környezetükben élő emberektől egy izgalmas, addiktív, instabil és – mint azt majd megmutatom – gyerekeknek és serdülőknek nem való alternatív univerzumba. Ha érvényesülni akartak ennek az univerzumnak a társadalmában, tudatuk nagy részét – folyamatosan – annak kellett szentelniük, hogy menedzseljék az internetes imázsukat. Ez immár szükségessé vált ahhoz, hogy elnyerjék kortársaik elismerését, ami a serdülőkor lételeme, és hogy elkerüljék az internetes megszégyenítést, ami a serdülőkor rémálma. A Z generációs tiniket beszippantotta ez a világ, és nap mint nap órákat töltöttek a barátok, ismerősök és távoli influenszerek csilivili, boldog posztjainak végiggörgetésével. Egyre többet néztek felhasználók által készített videókat és streamelt szórakoztató műsorokat, amelyek automatikusan jöttek egymás után, és az ezeket felkínáló algoritmusokat eleve úgy tervezték, hogy minél tovább a képernyőhöz szegezze őket. Sokkal kevesebb időt töltöttek a barátaikkal vagy a családtagjaikkal, hogy együtt játsszanak, beszélgessenek, megérintsék őket, vagy akár csak szemkontaktust létesítsenek velük, így aztán kevésbé tudtak részt venni a sikeres emberi fejlődéshez nélkülözhetetlen, testközeli társas tevékenységekben.

A Z generáció tagjai tehát a felnövekvés egy radikálisan új módjának kísérleti alanyai, fényévekre az emberi evolúció színhelyeként szolgáló kis közösségek személyes érintkezéseitől. Nevezzük ezt a gyerekkor Nagy Áthuzalozásának. Mintha ők alkotnák az első nemzedéket, amely a Marson nő fel.

A Nagy Áthuzalozás nem csak a gyerekek napjait és elméjét alakító technológiák változásairól szól. Egy másik szálon is fut a cselekmény: jó szándékú, de katasztrofális hatású elmozdulás történt abba az irányba, hogy túlzottan védelmezzük a gyerekeket, és korlátozzuk a valós világban megélhető önállóságukat. A gyerekeknek nagy szükségük van a kötetlen játékra ahhoz, hogy boldoguljanak. Minden emlősfajnál szemmel látható ez a szükséglet. A játék során felmerülő kisebb kihívások és kudarcok védőoltásként szolgálnak, amelyek felkészítik a gyerekeket a későbbi sokkal nagyobb kihívásokra. A kötetlen játék azonban számos történelmi és társadalmi okból az 1980-as években hanyatlásnak indult, és ez a hanyatlás az 1990-es években felgyorsult. Az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban és Kanadában a felnőttek egyre inkább abból indultak ki, hogy ha valaha is felügyelet nélkül engedik el a gyereket otthonról, azzal az emberrablókat és a szexuális ragadozókat hívják fel tangóra. A felügyelet nélküli szabadtéri játék mennyisége ugyanabban az időperiódusban csökkent, amikor a személyi számítógép egyre elterjedtebb és hívogatóbb alternatívává vált a szabadidő eltöltésére.1

Szerintem az 1980-as évek végét tekinthetjük az átmenet kezdetének a „játékalapú gyerekkorból” a „telefonalapú gyerekkorba”, és ez az átmenet csak a 2010-es évek közepére fejeződött be, amikor a legtöbb serdülőnek már volt saját okostelefonja. A „telefonalapú” kifejezést tágan kell értelmezni, magában foglalja az összes internetre csatlakoztatott elektronikus személyi eszközt, amelyek lekötik a fiatalok idejét, beleértve a laptopokat, a táblagépeket, az internetes videójáték-konzolokat és, legfőképpen, az alkalmazások millióit futtató okostelefonokat.

Amikor játékalapú vagy telefonalapú „gyerekkorról” beszélek, ezt a kifejezést is tágan használom. Az értelmezésemben ez a korszak a gyerekeket és a serdülőket egyaránt lefedi (hogy ne kelljen folyton „telefonalapú gyerek- és serdülőkort” írni). A fejlődéspszichológusok általában úgy tartják, hogy a nemi érés kezdetével ér véget a gyerekkor, és kezdődik a serdülőkor, de mivel a nemi érés a különböző gyerekeknél különböző időpontokban veszi kezdetét, és mivel az utóbbi évtizedekben egyre korábban érnek a gyerekek, már nem helyes egyenlőségjelet tenni a serdülőkor és a tinédzserkor közé.13 A könyv hátralévő részében a következőképpen osztályozzuk az életkort:

•Gyerekek: 0-tól 12 éves korig.

•Serdülők/kamaszok: 10-től 20 éves korig.

•Tizenévesek: 13-tól 19 éves korig.

•Kiskorúak: Mindenki 18 év alatt. Néha a „srácok” kifejezést is használni fogom, mert kevésbé hangzik hivatalosnak és technikai terminusnak, mint például a „kiskorúak”.

Az átfedés a gyerekek és a serdülők között szándékos: A 10–12 éves gyerekek a gyerekkor és a serdülőkor között helyezkednek el, és ennek okán gyakran nevezik őket kiskamaszoknak. (Ezt az időszakot korai serdülőkornak is nevezik.) Ugyanolyan szívesen játszanak, mint a fiatalabb gyerekek, de már kezd kialakulni bennük a serdülők szociális és pszichológiai összetettsége.

Amikor a gyerekek és serdülők áttértek a játékalapú gyerekkorról a telefonalapú gyerekkorra, egyáltalán nem bánták, hogy otthon maradtak, és az interneten játszottak, de ezzel letettek azokról a kihívást jelentő fizikai és társas élményekről, amelyekre minden fiatal emlősnek szüksége van ahhoz, hogy kifejlessze alapvető készségeit, leküzdje veleszületett gyerekkori félelmeit, és felkészüljön arra, hogy boldoguljon kevesebb szülői támogatással is. A virtuális érintkezés a kortársakkal nem tudja teljes mértékben pótolni ezeket a kimaradt tapasztalatokat. Ráadásul azok, akik az interneten töltötték a játékidejüket, és ott éltek társas életet, egyre inkább felnőtt terekben barangoltak, felnőtt tartalmakat fogyasztottak, és sokszor kiskorúakra káros módon érintkeztek a felnőttekkel. Vagyis a szülők egyrészt a valós világ kockázatainak kiiktatásán és a szabadság felszámolásán dolgoztak, másrészt a virtuális világban általában, és sokszor tudtukon kívül, teljes önállóságot biztosítottak a gyerekeknek, részben azért, mert a legtöbbjük nem nagyon értette, mi folyik ott, arról meg végképp fogalmuk sem volt, hogy mit és miként kellene korlátozniuk.

Ennek a könyvnek a központi állítása az, hogy ez a két tendencia – a túlzott védelem a valós világban és az elégtelen védelem a virtuális világban – felelős leginkább azért, hogy az 1995 után született gyerekek a szorongó nemzedékké váltak.

Néhány megjegyzés a terminológiával kapcsolatban. Amikor a „valós világot” említem, akkor olyan kapcsolatokra és társas érintkezésekre gondolok, amelyeket évmilliók óta négy tulajdonság jellemez:

1.Testközeliek, vagyis a testünkkel kommunikálunk, tudatában vagyunk mások testének, és tudatosan vagy tudattalanul reagálunk mások testére.

2.Szinkrón élmények, vagyis a felek egyidejűleg érintkeznek, és finom jelzésekből derül ki, mikor ki van soron.

3.Tipikusan egy ember érintkezik egy vagy néhány másikkal, és egy adott pillanatban csak egy interakció zajlik.

4.A közösségekbe, ahol ezek az érintkezések zajlanak, nehéz bekerülni, de az elhagyásuknak is ára van, így az embereknek erős a motivációjuk, hogy befektessenek a kapcsolatokba, és helyrehozzák az esetleges összetűzéseket.

Ezzel szemben, amikor a „virtuális világot” említem, akkor olyan kapcsolatokra és érintkezésekre gondolok, amelyeket mindössze néhány évtizede jellemez négy tulajdonság:

1.Testetlenek, vagyis nincs szükség testre, csak nyelvre. A beszélgetőpartnerek lehetnek (és néha már most is azok) mesterséges intelligenciák (MI).

2.Erősen aszinkron élmények, azaz a felek szöveges bejegyzéseken és megjegyzéseken keresztül érintkeznek egymással. (A videóhívás más; az szinkrón.)

3.Tetemes mennyiségű kommunikáció zajlik, melyek során egy ember szól sokhoz, potenciálisan hatalmas közönséget érve el. Több interakció is történhet egyidejűleg.

4.A közösségekbe, ahol az érintkezések zajlanak, egyszerű a ki-be járás, így az emberek blokkolhatnak másokat, vagy egyszerűen kiléphetnek, ha rosszul érzik magukat. A közösségek többnyire rövid életűek, a kapcsolatok gyakran feláldozhatók.

A gyakorlatban a határok elmosódnak. Az én családom nagyon is a valós világban él, még akkor is, ha FaceTime-ot, sms-t és e-mailt használunk a kapcsolattartáshoz. Ezzel szemben a XVIII. században két tudós kapcsolata, akik csak levélváltásból ismerték egymást, közelebb állt a virtuális kapcsolathoz. A kulcstényező a kapcsolatok működtetéséhez szükséges elkötelezettség. Amikor az emberek olyan közösségben nevelkednek, ahonnan nem tudnak könnyen kiszabadulni, azt teszik, amit őseink évmilliók óta tesznek: megtanulják, hogyan kezeljék a kapcsolatokat, és hogyan uralják magukat, valamint az érzelmeiket annak érdekében, hogy ezeket az értékes kapcsolatokat fenntartsák. Bizonyára sok olyan internetes közösség létezik, amely megtalálta a módját, hogy erős interperszonális kötődésekkel megteremtse az összetartozás érzését, de általánosságban, amikor a gyerekek több, változékony hálózatban nevelkednek, ahol nem kell használniuk a valódi nevüket, és ahonnan egy gombnyomással kiléphetnek, kevésbé valószínű, hogy megtanulják ezeket a készségeket.

A könyv négy részből áll. Az első rész azt mutatja be, hogyan alakult a kamaszok mentális egészsége 2010 óta; a második ismerteti a gyerekkor természetét, és hogy mit szúrtunk el vele kapcsolatban; a harmadik arról szól, milyen károkat okoz az új, telefonalapú gyerekkor; és a negyedik rész felsorolja, mit kell most tennünk, hogy orvosoljuk a károkat a családjainkban, iskoláinkban és társadalmainkban. Ha fel tudunk lépni együtt, lehetséges a változás.

Az 1. rész egyetlen fejezetben ismerteti a tényeket a tizenévesek mentális egészségének és jóllétének XXI. századi romlásáról, bemutatva, micsoda pusztítást vitt végbe a gyors átállás a telefonalapú gyerekkorra. A mentális egészség hanyatlására utal a szorongás, a depresszió és az önsértés gyakoriságának hirtelen megugrása a 2010-es évek elejétől kezdve, ami elsősorban a lányokat sújtotta. A fiúk története ennél bonyolultabb. Sok esetben kisebb növekedést látunk (leszámítva az öngyilkosság gyakoriságát), és néha valamivel korábban kezdődik.

A 2. rész bemutatja az előzményeket. A 2010-es évek mentális egészséggel kapcsolatos válságának gyökereit az 1990-es évektől az egyre aggodalmasabb szülőkben és a túlzottan védett gyerekekben kell keresnünk. Bemutatom, hogy az okostelefonok a túlzásba vitt védelemmel együtt „élményblokkolóként” működtek, ami megnehezítette a gyerekek és a serdülők számára, hogy részük lehessen az igazán szükséges, testközeli, társas élményekben, a kockázatos játéktól és a kulturális tanulóévektől kezdve az átmenet rítusain át a romantikus kapcsolatokig.

A 3. részben olyan kutatásokat ismertetek, amelyekből kiderül, hogy a telefonalapú gyerekkor több szempontból is zavart okoz a gyerekek fejlődésében. Négy káros alaphatást írok le: alváshiány, elszigetelődés, a figyelem széttöredezettsége és függőség. Ezután a lányokra2 összpontosítva levezetem, hogy a közösségi média használata nem csupán korrelál a mentális betegségekkel, hanem azok okozója, és empirikus bizonyítékok sorával mutatom meg, milyen sokféleképpen képes erre. Elmagyarázom, hogyan romlott le a fiúk mentális egészsége egy kicsit más utat bejárva. Megmutatom, hogyan járult hozzá a Nagy Áthuzalozás ahhoz, hogy egyre kevesebben tudják megugrani az átmenetet a serdülőkorból a felnőttkorba, és felvállalni az azzal járó felelősséget. A 3. részt azon tűnődve zárom, hogy a telefonalapú élet hogyan változtat meg mindannyiunkat – gyerekeket, serdülőket és felnőtteket – azzal, hogy „leránt” minket egy olyan dimenzió mentén, amit én csak spirituálisként tudok leírni. Bemutatok hat ősi spirituális gyakorlatot, amelyek hozzásegíthetnek mindannyiunkat a jobb élethez napjainkban.

A 4. részben kifejtem, most mit tehetünk és mit kell tennünk. Kutatásokra épülő tanácsokat adok, hogy mit tehetnek a technológiai vállalatok, a kormányok, az iskolák és a szülők, ha ki akarnak törni a különféle „kollektív cselekvési problémák” csapdájából. A társadalomtudósok régóta tanulmányozzák ezeket a kelepcéket, amelyekben egy egyedüli cselekvőnek magas költségekkel kell számolnia, de ha az emberek képesek összehangoltan és közösen eljárni, könnyebben dönthetnek olyan cselekvések mellett, amelyek hosszú távon mindannyiuk számára kedvezőbbek.

A New York-i Egyetemen tanítok egyetemi hallgatókat és doktoranduszokat, eljárok középiskolákba és főiskolákra előadásokat tartani, és az a benyomásom, hogy a Z generáció számos olyan erősséggel rendelkezik, amelyek segítségére lehetnek abban, hogy a pozitív változások motorja lehessen. Az első, hogy nincsenek tagadásban. Erősebbek és egészségesebbek akarnak lenni, és a legtöbbjük nyitott az emberi érintkezés új módjaira. A második erősségük, hogy rendszerszintű változásokat akarnak elérni egy igazságosabb és gondoskodóbb világ megteremtése érdekében, és ezt szem előtt tartva ügyesen szerveződnek (igen, a közösségi média segítségével). Az elmúlt bő egy évben egyre többet hallottam, hogy a fiatalok kezdenek fokozottan odafigyelni arra, miként használja ki őket a technológiai üzletág. Ahogy szervezkednek és újítanak, új megoldásokra fognak bukkanni azokon túl, amelyeket ebben a könyvben javaslok, és meg is fogják valósítani őket.

Szociálpszichológus vagyok, nem klinikai pszichológus vagy médiatudós. A serdülőkori mentális egészség összeomlása azonban olyan égető és összetett probléma, amelyet nem érthetünk meg egyetlen diszciplína szemszögéből. Az én területem az erkölcs, az érzelem és a kultúra. Utam során begyűjtöttem néhány eszközt és nézőpontot, amelyeknek a gyermekfejlődés és a serdülőkori mentális egészség tanulmányozásában is hasznát veszem.

Amióta a pozitív pszichológia területe az 1990-es évek végén megszületett, aktívan részt veszek benne, elmerülve a boldogság okainak kutatásában. Első könyvem, A boldogság hipotézise, tíz „nagy igazságot” vizsgál az ősi keleti és nyugati kultúrák tudáskincséből, amelyek segítségével boldog életet élhetünk.

A könyv alapján tanítottam a Boldogság című kurzust, amikor pszichológiatanár voltam a Virginiai Egyetemen (2011-ig), és ennek a változatait tanítom még mindig a NYU Stern School of Businessen első diplomásoknak és MBA-hallgatóknak. A szorongás és az eszközfüggőség szintje a szemem láttára növekedett, ahogy a kagylómobilos Y generációs diákokat felváltották az okostelefont használó Z generációsok. Nagyon tanulságos volt a nyíltság, amivel a mentális egészségi problémáikról és a technológiához fűződő, összetett viszonyukról beszéltek.

Második könyvem, Az erkölcsös elme, a saját kutatásaimat ismerteti az erkölcs evolúciós pszichológiai alapjairól. Azt járom körül, hogy miért osztja meg a jó embereket a politika és a vallás, különös figyelmet fordítva arra az emberi igényre, hogy olyan erkölcsi közösségekhez tartozzanak, amelyekben ugyanúgy élhetik meg az élet értelmét és célját. Ez a munka nyitotta fel a szememet arra, hogy az internetes közösségi hálózatok, amelyek segíthetik a felnőtteket céljaik elérésében, talán nem helyettesítik hatékonyan a valós világ közösségeit, amelyekbe a gyerekek több százezer éve beleszületnek, majd ott formálódnak és nevelkednek.

De az egyenes út a serdülők mentális egészségének tanulmányozásához a harmadik könyvemtől vezetett. Barátom, Greg Lukianoff az elsők között vette észre, hogy valami nagyon hirtelen megváltozott az egyetemi hallgatók körében, mivel a diákok pontosan azokról a gondolati torzításokról kezdtek tanúbizonyságot tenni, amelyeket Greg megtanult felismerni és elvetni, amikor 2007-ben, egy súlyosan depressziós időszaka után elsajátította a kognitív viselkedésterápiát. Greg ügyvéd, és az Alapítvány a Szabadságjogokért és a Szólásszabadságért elnöke, amely régóta segít a diákoknak jogvédelemmel, ha az egyetemi vezetés cenzúrázni akarja őket. 2014-ben valami furcsa dolgot észlelt: maguk a diákok kezdték követelni, hogy az egyetemek védjék meg őket az olyan könyvektől és előadóktól, amelyek miatt „sérül a biztonságérzetük”. Greg arra jutott, hogy az egyetemek valahogyan tanítják a diákoknak az olyan kognitív torzításokat, mint a katasztrofizálás, a fekete-fehér gondolkodás és az érzelmi érvelés, ami ténylegesen depressziót és szorongást okozhat a diákoknál. 2015 augusztusában az elméletünket esszé formájában közöltük az Atlanticben The Coddling of the American Mind (Az amerikai elme elkényeztetése) címmel.

Csak részben volt igazunk: egyes egyetemi kurzusok és új tudományos irányzatok14 csakugyan akaratlanul is kognitív torzításokat tanítottak. De 2017-re egyértelművé vált, hogy a depresszió és a szorongás sok más országban is terjed, és mindenféle iskolai végzettségű, társadalmi osztályba tartozó és etnikumú serdülőt érint. Az 1996-ban és a később születettek nagy átlagban eltértek pszichésen azoktól, akik csak néhány évvel korábban jöttek a világra.

Úgy döntöttünk, hogy az Atlanticben megjelent cikkünket kibővítjük egy könyvvé ugyanezzel a címmel. Ebben Jean Twenge 2017-ben megjelent iGeneráció című könyvére támaszkodva elemeztük a mentálhigiénés válság okait. Akkoriban azonban szinte csak közvetett bizonyítékok álltak rendelkezésre: nem sokkal azt követően, hogy a tizenévesek iPhone-t kaptak, elkezdtek egyre depressziósabbak lenni. Azok voltak a legdepressziósabbak, akik a legtöbb időt töltötték a telefonjukon, míg azok, akik több időt töltöttek személyesen másokkal, például sportoltak vagy vallási közösségekbe jártak, egészségesebbek voltak.15 Mivel azonban a korreláció nem bizonyítja az okozatiságot, óva intettük a szülőket attól, hogy a meglévő kutatások alapján drasztikus lépésekre szánják el magukat.

Amikor most, 2023-ban írom e sorokat, sokkal több kutatás – kísérleti és korrelációt vizsgáló – támasztja alá, hogy a közösségi média árt a serdülőknek, különösen a kamaszlányoknak.16 A könyvhöz végzett kutatás során arra is ráébredtem, hogy a probléma okait sokkal szélesebb körben kell keresni, mint azt eredetileg gondoltam. Nemcsak az okostelefonokról és a közösségi médiáról van szó; hanem az emberi gyerekkornak a történelemben példátlan átalakulásáról. Az átalakulás a fiúkat éppúgy érinti, mint a lányokat.

Több mint egy évszázados tapasztalatunk van abban, hogyan lehet a valós világot biztonságossá tenni a gyerekek számára. Az autók a XX. század elején terjedtek el, és gyerekek tízezrei haltak meg bennük, amíg végül kötelezővé tettük a biztonsági övek használatát (az 1960-as években), majd a gyerekülések használatát (az 1980-as években).17 Amikor az 1970-es évek végén középiskolába jártam, sok diáktársam szívott cigarettát, amit egyszerűen megvehettek az automatákból. Amerika végül betiltotta ezeket az automatákat, kényelmetlenséget okozva a felnőtt dohányosoknak, akik ezután kénytelenek voltak bolti eladótól cigarettát vásárolni, aki ellenőrizni tudta a korukat.18

Hosszú évtizedek alatt megtaláltuk a módját, miként védjük meg a gyerekeket, miközben a felnőttek többnyire továbbra is tehetik, amit jónak látnak. Utána egyszer csak létrehoztunk egy virtuális világot, ahol a felnőttek bármilyen pillanatnyi szeszélynek engedhettek, a gyerekek viszont szinte védtelenek maradtak. Ahogy egyre gyűlnek a bizonyítékok arra nézve, hogy a telefonalapú gyerekkor mentálisan megbetegíti, elszigeteli és mélységesen boldogtalanná teszi gyerekeinket, vajon elfogadjuk ezt a változás árának? Vagy előbb-utóbb rájövünk, akárcsak a XX. században, hogy néha meg kell védenünk a gyerekeket az ártalmaktól, még akkor is, ha ez a felnőtteknek valamilyen kényelmetlenséget okoz?

A 4. részben számos reformjavaslattal fogok élni, amelyek mindegyike a két nagy hiba helyrehozását célozza: a gyerekek túlzott védelmét a valós világban (ahol hatalmas mennyiségű személyes élményből kell tanulniuk) és a megfelelő védelem hiányát az interneten (ahol a pubertáskorban különösen sebezhetők). A javaslatok az első három részben ismertetett kutatásokon alapulnak. Mivel a kutatási eredmények bonyolultak, és nem mindegyikben van konszenzus a kutatók között, bizonyára tévedek itt-ott, mindemellett mindent megteszek, hogy a könyv internetes mellékletének frissítésével javítsam az esetleges hibákat. Mindazonáltal négy nagyon fontos reformba vetett hitem olyan erős, hogy sarokköveknek fogom nevezni őket. Ezek lehetnének az egészségesebb gyerekkor alapjai a digitális korban. A következő négy reformról van szó:

1.Nincs okostelefon középiskola előtt. A szülők késleltessék gyerekük huszonnégy órás internet-hozzáférését azzal, hogy kilencedikes (nagyjából tizennégy éves koruk) előtt csak butatelefonokat (amin kevés az alkalmazás, és nem csatlakozik az internethez) adnak a kezükbe.

2.Tizenhat év alatt nincs közösségi média. A gyerekek essenek át előbb az agyfejlődés legérzékenyebb időszakán, csak utána tegyék ki magukat a társas összehasonlítás és az algoritmusok által összeválogatott influenszerek árhullámának.

3.Telefonmentes iskolák. Érettségiig minden iskolában a tanítási idő alatt a tanulók tartsák telefonjaikat, okosóráikat és minden más olyan személyes eszközüket, amely képes sms-t küldeni vagy fogadni, zárható szekrényekben vagy tokokban. Csak így fog a figyelmük felszabadulni, hogy társaikra és tanáraikra fordíthassák.

4.Sokkal több felügyelet nélküli játék és nagyobb önállóság a gyerekeknek. A gyerekek így természetes módon fejlesztik a társas készségeket, leküzdik a szorongást, és önálló fiatal felnőttekké válnak.

Ezt a négy reformot nem nehéz bevezetni – ha sokan csináljuk egyszerre. Szinte semmibe sem kerülnek. A törvényalkotók segítsége nélkül is működni fognak. Ha egy közösségben a szülők és az iskolák többsége mind a négyet megvalósítaná, szerintem két éven belül jelentős javulást tapasztalnának a serdülők mentális egészségében. Mivel a mesterséges intelligenciának és a kevert valóságnak (mint például az Apple új Vision Pro szemüvege) köszönhetően a virtuális világ még jobban be fogja szippantani az embereket, szerintem jobb nem holnapra halasztani a tennivalókat.

A boldogság hipotézise írása során nagy tisztelet ébredt bennem az ősi bölcsesség és a letűnt nemzedékek meglátásai iránt. Mit tanácsolnának nekünk ma a bölcsek, hogyan kezeljük a telefonalapú életünket? Azt mondanák, hogy szakadjunk le a készülékekről, és szerezzük vissza az irányítást az elménk felett.

Íme Epiktétosz, aki az i. sz. I. században azon kesereg, hogy az ember hajlamos átadni másoknak az irányítást érzelmei felett:

Ha a tested valaki odaadná annak, aki éppen szembejön, bizonyára rossz néven vennéd. Azért viszont nem szégyelled magad, hogy a józan eszed bárkinek odaadod azzal, hogy felindulsz, és elveszíted nyugalmadat, ha szidalmaz.319

Aki meg szokta nézni, ha valaki „említi” őt a közösségi médiában, vagy akit egyszer is kizökkentett valami, amit írtak róla, az érti Epiktétosz aggodalmát. Még azok is, akiket ritkán említenek vagy kritizálnak, akik egyszerűen csak görgetik végeláthatatlanul, mit tesznek-vesznek, min dühöngenek mások, értékelni fogják Marcus Aurelius tanácsát, amivel az i. sz. II. században látta el saját magát:

Ne fecséreld el életed hátralévő részét másokról való képzelgésekben, hacsak valami közhasznú célra nem vonatkoztatod gondolataidat. Bizony mondom, más kötelességed látja kárát. Mert, ha azon töröd a fejed, mit is csinál a másik ember, miért csinálja, mit beszél, mit kíván, min mesterkedik – minden ilyen megzavar és elvon téged saját vezérlő értelmed figyelmes szolgálatától.420

Az X generáció és a korábbi nemzedékek felnőttjei körében nem tapasztalható nagymértékű emelkedés a klinikai depresszió vagy a szorongásos zavar gyakoriságában 2010 óta,21 de sokunk zaklatottabb, szétszórtabb és kimerültebb lett az új technológiák miatt, amelyek folyamatosan megzavarnak minket, és elterelik a figyelmünket. Ahogy a generatív mesterséges intelligenciával szuperrealisztikus fényképeket, videókat és híreket lehet majd előállítani, az élet az interneten valószínűleg sokkal zavarosabbá válik.22 Nem kell így lennie; visszaszerezhetjük az irányítást a saját elménk felett.

Ez a könyv nemcsak szülőknek, tanároknak és más, gyerekekről gondoskodó felnőtteknek íródott. Mindenkinek szól, aki meg akarja érteni, hogy az emberiség történelmében lezajlott leggyorsabb átrendeződés a társas kapcsolatok és a tudatosság terén mi módon nehezítette meg mindannyiunk számára a gondolkodást és az összpontosítást, és miért nem tudunk kellő mértékben megfeledkezni önmagunkról ahhoz, hogy foglalkozzunk másokkal, és szoros kapcsolatokat építsünk ki.

A Szorongó nemzedék arról szól, miképpen lehet visszahódítani az emberi életet az emberi lények számára minden nemzedékben.

I. RÉSZ
Árhullám

1. A szenvedés dagálya

Amikor kamaszok szüleivel beszélgetek, a társalgás gyakran az okostelefonok, a közösségi média és a videójátékok témájára terelődik. A szülők történetei többnyire néhány sablon valamelyikét követik. Az egyik az „állandó konfliktus” története. A szülők megpróbálnak szabályokat lefektetni és korlátokat szabni, de rengeteg otthon az elektronikai eszköz, és rengeteg vita szól arról, hogy egy adott szabályon lazítani kellene, a szabályokat meg rengeteg módon ki lehet játszani, így a családi életet végül a technológiával kapcsolatos nézeteltérések uralják. Olyan érzés lehet megpróbálni fenntartani a családi rítusokat és az alapvető emberi kapcsolatokat, mintha egy folyamatosan emelkedő árvízzel küzdenénk, ami magával ragadja a szülőket és a gyerekeket egyaránt.

A szülők többsége, akikkel beszélek, nem egy diagnosztizált mentális betegség történetét mesélik el. Inkább a folyamatos aggodalmukról számolnak be, félnek, hogy valami természetellenes dolog zajlik, és a gyerekeik lemaradnak valamiről – ami azt illeti, szinte mindenről –, mivel az interneten töltött órák egyre csak gyarapodnak.

De olykor hallok sötétebb történeteket is szülőktől. Úgy érzik, hogy elvesztették a gyereküket. Egy anya, akivel Bostonban beszélgettem, arról számolt be, micsoda erőfeszítéseket tettek a férjével, hogy tizennégy éves lányukat, Emilyt23 távol tartsák az Instagramtól. Látták, milyen káros hatással van rá. Vissza akarták fogni a hozzáférését, és kipróbáltak különböző programokat, amelyek figyelték és korlátozták a telefonján futó alkalmazásokat. A családi élet azonban folyamatos küzdelemmé fajult, és Emily végül mindig rájött, hogyan játszhatja ki a korlátozásokat. Egy kétségbeejtő alkalommal bejutott az anyja telefonjába, kikapcsolta a megfigyelő szoftvert, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli magát, ha a szülei visszakapcsolják. Az anyja azt mondta nekem:

Mintha nem lenne más módja annak, hogy kiiktassuk a közösségi médiát és az okostelefont az életéből, mint hogy egy lakatlan szigetre költözünk. Minden nyáron hat hetet töltött nyári táborban, ahova nem engedték be a telefonokat – bármilyen más elektronikai eszközt sem. Amikor érte mentünk a táborba, megint a régi önmaga volt. De amint újra használni kezdte a telefonját, visszatért az izgágaság és a rosszkedv. Tavaly két hónapra elvettem a telefonját, adtam neki egy kagylómobilt, és megint előjött a normális énje.

Amikor fiúkról hallok hasonló történeteket, azok többnyire inkább videójátékokkal (és néha pornográfiával), semmint a közösségi médiával kapcsolatosak, különösen olyankor, amikor az alkalmanként játszó fiú elkezdi magát igazán belevetni a játékvilágba. Találkoztam egy asztalossal, aki mesélt nekem az enyhén autista, tizennégy éves fiáról. James jó tanuló volt a Covid beköszönte előtt, és szépen haladt a dzsúdóban is. De amikor James tizenegy éves korában bezártak az iskolák, a szülei vettek neki egy PlayStationt, hogy valamivel lekösse magát otthon.

Az eleinte jó hatással volt James életére – tényleg élvezte a játékokat és a társaságot. De, ahogy egyre hosszabb időszakokat töltött a Fortnite-tal, a viselkedése kezdett megváltozni. „Kezdődött a lehangoltság, a düh és a lustaság. Ekkor kezdett el felcsattanni ránk”, mesélte az apa. A férfi és a felesége elvették Jamestől az összes elektronikai eszközt, hogy kezeljék a hirtelen változást a viselkedésében. Ezek után James elvonási tüneteket mutatott, többek között ingerlékeny és agresszív lett, továbbá nem volt hajlandó kijönni a szobájából. Bár a tünetek néhány nap alatt enyhültek, a szülei továbbra is kelepcében érezték magukat: „Próbáltuk korlátozni a játékkal töltött idejét, de csak online vannak barátai, szóval mennyire tilthatjuk el?”

Az alaptörténettől és a helyzet súlyosságától függetlenül minden szülő osztozott abban az érzésben, hogy kelepcébe kerültek, és tehetetlenek. A legtöbb szülő nem akarja, hogy a gyereke a telefonnal töltse a gyerekkorát, de a világ valahogy átalakult, és minden szülő, aki ellenáll, elszigeteltségre ítéli a gyerekét.

A fejezet hátralévő részében alátámasztom, hogy valami nagy változás zajlik, valami más lett a fiatalok életében a 2010-es évek elején, ami miatt mentális egészségük zuhanórepülésbe kezdett. Mielőtt azonban elmerülnénk az adatokban, szerettem volna, ha meghallgattatnának azok a szülők, akik úgy érzik, gyerekeiket valami elragadta tőlük, és most küzdenek, hogy visszaszerezzék őket.

A hullám eleje

A 2000-es években nem igazán utalt semmi arra, hogy mentálhigiénés válság közeleg a serdülők számára.24 Utána nagyon hirtelen, a 2010-es évek elején jött a fordulat. Minden egyes mentális megbetegedés mögött számos ok húzódik; mindig van egy összetett háttértörténet, amelyben szerepet kapnak a gének, a gyerekkori élmények és a szociológiai tényezők. Én arra keresem a választ, hogy miért emelkedett a mentális betegségek száma 2010 és 2015 között oly sok országban a Z generáció (és a késői Y generáció) körében, míg a korábban születetteket ez sokkal kevésbé érintette. Miért vált egyszerre gyakoribbá nemzetközi szinten a serdülőkori szorongás és depresszió?

Greggel 2018 elején végeztünk a The Coddling of the American Mind című könyv megírásával. Az 1.1. ábrán látható grafikon abban a könyvben is szerepel 2016-ig terjedő adatokkal. Frissítettem, hogy megmutassam, mi történt azóta. Az amerikai kormány minden évben végez egy felmérést, amelyben feltesznek egy sor kérdést tizenéveseknek a drogfogyasztásukról, valamint néhány kérdést a mentális egészségükről. Megkérdezik például, előfordult-e, hogy hosszú időn keresztül „szomorúnak, üresnek vagy lehangoltnak” érezték magukat, vagy előfordult-e náluk, hogy hosszú időre „elvesztette a vonzerejét, unalmassá vált a legtöbb dolog, amit általában élveztek”? Azok, akik a súlyos depresszió tüneteire vonatkozó kilenc kérdésből több mint ötre igennel feleltek, jó eséllyel súlyos depressziós epizód miatt szenvedtek egy ideig az elmúlt évben.

Súlyos depresszió a tizenévesek körében

1.1. ábra Amerikai tizenévesek (12–17 év között) részaránya, akik a saját maguk által kipipált tünetek alapján az elmúlt évben legalább egy, súlyosan depressziós epizódon átestek. A The Coddling of the American Mindban ez volt a 7.1.-es ábra, itt frissítve van 2016 utáni adatokkal. (Forrás: U.S. National Survey on Drug Use and Health.)25

Nagyjából 2012-től kezdődően a súlyos depressziós epizódok eseteinek hirtelen és nagymértékű megugrását láthatjuk. (Az 1.1. ábrán és a legtöbb későbbi grafikonon árnyékolt sáv hozzáadásával igyekeztem megkönnyíteni, hogy megítélhessék, történt-e változás 2010 és 2015 között, amit én „A Nagy Áthuzalozás” időszakának nevezek). A lányoknál a növekedés abszolút értéke (a 2010 óta történt többletesetek száma) sokkal nagyobb volt, mint a fiúknál, és a hokibotforma szembetűnőbb. A fiúk azonban alacsonyabb szintről indultak, mint a lányok, így relatív értelemben (a százalékos változás 2010-hez képest, amit mindig viszonyítási alapként fogok használni) a növekedés a két nemnél hasonló volt – nagyjából 150%-os. Más szóval a depresszió előfordulása durván két és félszer gyakoribbá vált. A növekedés etnikumtól és társadalmi osztálytól függetlenül bekövetkezett.26 A 2020-ra vonatkozó adatok egy részét a Covid-lezárások előtt, másik részét pedig utána gyűjtötték, és ekkorra már minden negyedik amerikai tinédzserlány átélt egy súlyosan depressziós epizódot az előző évben. Az is látható, hogy 2021-ben rosszabbodott a helyzet; a vonalak 2020 után meredekebben törnek felfelé. Az emelkedés nagy részét azonban már a Covid-járvány előtt tetten lehetett érni.

A dagály természete

Mi a bánat történt a tizenévesekkel a 2010-es évek elején? Ki kell derítenünk, hogy ki és mitől szenved, és mióta. Rendkívül fontos pontos válaszokat kapni ezekre a kérdésekre, hogy azonosítani tudjuk a felívelés okait, és kitaláljuk, hogyan lehetne esetleg visszafordítani a folyamatot. Ezt a feladatot tűzte ki maga elé a csoportom, és ez a fejezet részletesen bemutatja, hogyan jutottunk el a következtetéseinkhez.

Fontos nyomokat találtunk a rejtély megoldásához, miután beleástuk magunkat a további adatokba a serdülők mentális egészségéről.27 Az első nyom az volt, hogy a növekmény a szorongással és a depresszióval kapcsolatos zavarok körül koncentrálódik, amelyeket együttesen az internalizáló zavarok néven ismer a pszichiátria. Az ilyen zavarok során az illetőnek nagyon rossz a közérzete, és a tüneteket magába fordulva éli meg. Az internalizáló zavarban szenvedő személy olyan érzelmeket érez, mint a szorongás, a félelem, a szomorúság és a reménytelenség. Rágódik. Gyakran visszahúzódik a társas közegtől.

Ezzel szemben az externalizáló zavarok során az illető a rossz közérzet következtében a tüneteket és a reakciókat kifelé irányítja, más emberek ellen. Idesorolható a magatartászavar, a dühkezeléssel kapcsolatos problémák, valamint az erőszakra és a túlzott kockázatvállalásra való hajlam. Minden korcsoportra, kultúrára és országra igaz, hogy a lányok és a nők nagyobb arányban szenvednek internalizáló zavaroktól, míg a fiúk és a férfiak nagyobb arányban szenvednek externalizáló zavaroktól.28 Ez nem jelenti azt, hogy ne fordulna elő mindkét típus mindkét nemnél, és a 2010-es évek eleje óta mindkét nemnél több internalizáló zavar és kevesebb externalizáló zavar figyelhető meg.29

Az internalizáló zavarok egyre növekvő gyakoriságát láthatjuk az 1.2. ábrán, amely azoknak a felsőoktatásban részt vevő hallgatóknak a százalékos arányát mutatja, akiket saját bevallásuk szerint szakértők diagnosztizáltak valamivel. Az adatok az egyetemek által végzett szabványosított felmérésekből származnak, amelyeket az Amerikai Hallgatók Egészségügyi Szövetsége összesített.30 A depressziót és a szorongást ábrázoló vonalak jóval nagyobb értékkel nyitnak, mint az összes többi diagnózis, majd mind relatív, mind abszolút értelemben ők növekednek a leginkább. A 2010-es években az egyetemeken és főiskolákon a mentális betegségek növekményéért szinte kizárólag a szorongás vagy a depresszió gyakoriságának megemelkedése felelt.31

Mentális betegségek a hallgatók körében

1.2. ábra Az amerikai hallgatók aránya, akik valamilyen mentális betegségben szenvedtek. A különféle mentális betegségek diagnózisának gyakorisága emelkedett a 2010-es években a felsőoktatásban részt vevő diákok körében, főleg a szorongásé és a depresszióé. (Forrás: American College Health Association.)32

A második nyom, hogy a növekedés leginkább a Z generációnál figyelhető meg; némileg kiterjed az Y generáció fiatalabb tagjaira. Ez látható az 1.3. ábrán, amely négy korcsoportban tünteti fel azoknak a válaszadóknak a százalékos arányát, akik az elmúlt hónapban „többnyire” vagy „mindig” idegesnek érezték magukat. 2012 előtt a négy korcsoport egyikében sem figyelhető meg semmilyen tendencia, de aztán a legfiatalabb csoportban (amelybe a Z generáció 2014-ben lép be) meredek emelkedés látható. A második legfiatalabb csoport görbéje (többnyire az Y generáció tagjai) szintén megindul felfelé, bár kevésbé; a két legidősebb csoport pedig viszonylagos stagnálást mutat: az X generáció (1965–1980 között születettek) körében enyhe emelkedést, a baby boomerek (1946–1964 között születettek) csoportjában pedig enyhe csökkenést látunk.

A szorongás gyakorisága korcsoportonként

1.3. ábra Szorongásról beszámoló amerikai felnőttek százalékos aránya korcsoport szerinti bontásban. (Forrás: U.S. National Survey on Drug Use and Health.)33

Mi az a szorongás?

A szorongás a félelem rokona, de nem ugyanaz. A pszichiátria diagnosztikai kézikönyve (DSM-5-TR) a félelmet úgy definiálja, mint „valós vagy vélt közvetlen veszélyre adott érzelmi válasz, míg a szorongás a jövőbeli veszély feltételezésére adott előzetes reakció.”34 Mindkettő lehet egészséges válasz a valóságra, de túlzott mértéke zavart okozhat.

Úgy fest, hogy napjainkban a szorongás és a hozzá kapcsolódó zavarok a fiatalok elsődleges mentális betegségei. A különböző mentálhigiénés diagnózisokat tekintve az 1.2. ábrán látható, hogy a szorongás aránya emelkedett a legjobban, szorosan a nyomában pedig a depresszió következik. Egy 2022-es, több mint 37 000 wisconsini középiskolás diák körében végzett tanulmány szerint a szorongás gyakorisága a 2012-es 34%-ról 2018-ban 44%-ra nőtt, és leginkább a lányok és az LMBTQ-s tizenévesek voltak érintve.35 2023-ban egy amerikai hallgatók körében végzett tanulmány szerint 37%-uk számolt be arról, hogy „mindig” vagy „többnyire” szorong, míg további 31%-uk „körülbelül az idő felerészében” érzett így. Vagyis a hallgatóknak csak egyharmada válaszolta azt, hogy az időnek kevesebb mint a felében, vagy soha nem szorong.36

Az állatvilágban vitathatatlanul a félelem a legfontosabb érzelem a túlélés szempontjából. A ragadozóktól hemzsegő világban villámgyors reakcióval rendelkező egyedek nagyobb valószínűséggel adták tovább génjeiket. A veszélyre adott gyors válaszreakció annyira fontos, hogy az emlősök agya képes félelmi reakciót kiváltani, még mielőtt a szemekből érkező információ eljutna a vizuális központokba, az agy hátsó részében, ahol teljes feldolgozásra kerülhet.37 Ezért foghat el minket a rettegés, vagy ugorhatunk félre egy közeledő autó elől, még mielőtt egyáltalán felfognánk, hogy mivel is van dolgunk. A félelem egy vészcsengő, amely egy gyors reagálású rendszerbe van bekötve. Amint a veszély elmúlik, a riasztó elhallgat, a stresszhormonok nem áramlanak tovább, és a félelem érzése alábbhagy. Míg a félelem a veszély pillanatában a teljes reagálási rendszert beindítja, addig a szorongás ugyanennek a rendszernek csak egyes részeit aktiválja, amikor a veszélynek csupán a lehetősége áll fenn. Egészséges dolog szorongani és készenlétben lenni, ha az ember olyan helyzetben találja magát, ahol reális esélye van a veszélynek. De ha a vészcsengőnk a legapróbb ingerre is megszólal, és így gyakran indul be hétköznapi események hatására – beleértve sok olyat is, amelyek nem jelentenek valódi veszélyt –, akkor az örökös rossz közérzet állapotában tart bennünket. Ilyenkor a hétköznapi, egészséges, átmeneti szorongás alakul szorongásos zavarrá.

Azt is fontos észben tartani, hogy a törzsfejlődés által formált vészcsengőnk nem csak a fizikai veszélyeket jelzi. Evolúciós előnyünk a nagyobb agytérfogatunkból származik, valamint abból, hogy összetartó társas csoportokat tudunk alkotni, így különösen érzékenyen reagálunk az olyan társas veszélyekre, mint például a kitaszítottság vagy a megszégyenítés. Az emberek – és a serdülők pláne – sokszor jobban tartanak a „társadalmi haláltól”, mint a fizikaitól.

A szorongás többféleképpen fejti ki hatását az elmére és a testre. A szorongás sokaknál testi feszességként, valamint a hasüregben és a mellüregben jelentkező kellemetlen érzésként jelentkezik.38 Érzelmi oldalról a szorongás rettegést, aggodalmat és egy idő után kimerültséget okoz. Ami az elmét illeti, a szorongás megnehezíti a tiszta gondolkodást, az embert a haszontalan rágódás állapotába taszítja, és olyan kognitív torzításokat idéz elő, amelyekre a kognitív viselkedésterápia (CBT) összpontosít, mint például a katasztrofizálás, a túlzott általánosítás és a fekete-fehér gondolkodás. A szorongásos zavarokkal küzdőknél ezek a fajta torzítások sokszor kellemetlen fizikai tünetekhez vezetnek, amelyek aztán kiváltják a félelem és az aggodalom érzését, újabb szorongó gondolatokat szülve, és így jön létre az ördögi kör.

Napjaink második leggyakoribb pszichés zavara a fiatalok körében a depresszió, mint az az 1.2. ábrán látható. A fő pszichiátriai kategóriát súlyos depressziós zavarnak (MDD) nevezik. Két fő tünete a depresszív hangulat (szomorúság, üresség, reménytelenség) és a legtöbb vagy minden tevékenység iránti érdeklődés hiánya, az abban lelt öröm elvesztése.39 „Míly unott, üres, nyomasztó nékem e világi üzlet”5, panaszolja Hamlet,40 miután kikelt az öngyilkosságot tiltó isteni parancs ellen. Ahhoz, hogy valakit MDD-vel diagnosztizáljanak, ezeknek a tüneteknek legalább két hétig folyamatosan fenn kell állniuk. Gyakran testi tünetek is kísérik őket, ez lehet jelentős súlyvesztés vagy súlygyarapodás, a normálistól jócskán elmaradó vagy azt jócskán meghaladó alvásmennyiség, valamint fáradékonyság. Rendezetlen gondolkodás is társul hozzájuk, az ember esetleg képtelen koncentrálni, a saját vétkein vagy hibáin rágódik (ami bűntudatot okoz), és ott van még a számos kognitív torzítás, amelyekkel a CBT próbál megbirkózni. A depressziós zavarban szenvedő embereket valószínűleg azért foglalkoztatja az öngyilkosság gondolata, mert úgy érzik, hogy jelenlegi szenvedésüknek soha nem lesz vége, csak a halál hozhat megnyugvást.

Jelen könyv szempontjából fontos a depresszió és a társas kapcsolatok közötti összefüggés. Az ember nagyobb eséllyel zuhan depresszióba, ha szociálisan elszigetelődik (vagy ha úgy érzi), és a depresszió hatására aztán kevésbé érdeklődik a társas kapcsolatok iránt, kisebb mértékben tud ilyeneket létesíteni. Akárcsak a szorongás esetén, itt is ördögi körrel van dolgunk. Ezért a könyvben nagy figyelmet fogok fordítani a barátságra és a társas kapcsolatokra. Látni fogjuk, hogy a játékalapú gyerekkor erősíti, míg a telefonalapú gyerekkor gyengíti őket.

Én általában nem vagyok hajlamos a szorongásra vagy a depresszióra, ennek ellenére életemben háromszor is szenvedtem hosszan tartó, gyógyszeres kezelést igénylő szorongástól. Az egyik esetben súlyos depressziót diagnosztizáltak. Így bizonyos mértékig át tudom érezni, min megy keresztül sok fiatal. Tudom, hogy a szorongásos vagy depressziós zavarral küzdő serdülők nem tudják csak úgy egyszerűen „megrázni magukat”, vagy elhatározni, hogy „megacélozzák magukat”. Ezeket a zavarokat a gének (egyesek hajlamosabbak rá), a gondolkodási minták (amelyek megtanulhatók és átprogramozhatók), valamint a társas vagy környezeti körülmények kombinációja okozza. De mivel a gének nem változtak 2010 és 2015 között, ki kell derítenünk, hogy a gondolkodási minták és a társas/környezeti körülmények milyen változása idézte elő a szorongás és a depresszió árhullámát.

Csak bebeszéled, nem?

Sok mentálhigiénés szakértő eleinte kételkedett abban, hogy a szorongás és a depresszió ilyen mértékű növekedése mögött valódi mentális betegségek állnak. A The Coddling of the American Mind című könyvünk megjelenését követő napon a The New York Timesban közöltek egy esszét The Big Myth About Teenage Anxiety (A tizenévesek szorongásának legendája) címmel.41 A cikkben egy pszichiáter számos fontos ellenvetést fogalmazott meg, mert az okostelefonokkal és a tizenévesekkel kapcsolatos felhajtást erkölcsi pánikként minősítette. Rámutatott, hogy a mentális betegségek növekedését kimutató tanulmányok többsége „önbevallásos” alapon történt, az 1.2. ábrán látható adatok is így készültek.

Sürgősségi ellátások önsértés miatt

1.4. ábra Azoknak a kamaszoknak (10–14 év között) a száma 100 000 lakosra vetítve, akiket nem halálos önsértés miatt kezeltek kórházi sürgősségi osztályon. (Forrás: U.S. Centers for Disease Control, National Center for Injury Prevention and Control.)42

Az önbevallásos felmérések változásából nem feltétlenül következik, hogy a háttérben húzódó mentális betegségek gyakorisága is változik. A fiatalok talán egyszerűen csak készségesebben végeznek öndiagnózist, vagy hajlandóbbak őszintén beszélni a tüneteikről? Vagy talán újabban összetévesztik a szorongás enyhe tüneteit a mentális zavarral?

Jogos volt a pszichiáter kétkedése? Abban mindenképpen igaza volt, hogy többféle indikátort kell vizsgálnunk, ha meg akarjuk tudni, csakugyan növekszik-e a mentális betegségek száma. Ennek jó módja lehet, ha olyan mérőszámokat veszünk alapul, amelyek nem a tizenévesek önbevallásán nyugszanak. Például számos tanulmányból kiderül, hogyan változik azoknak a kamaszoknak a száma, akik évről évre sürgősségi pszichiátriai ellátásra szorulnak, vagy kórházba kerülnek szándékos önsértés miatt. Ez lehet öngyilkossági kísérlet, melyet általában gyógyszer-túladagolással követnek el, vagy úgynevezett nem szuicidális önsértés (NSSI), ami többnyire abból áll, hogy megvágják magukat, de nem azért, mert véget akarnak vetni az életüknek. Az 1.4. ábra a sürgősségi osztályok forgalmának adatait mutatja az Egyesült Államokban, és a görbe hasonlít az 1.1. ábrán láthatóhoz, amely a depresszió növekvő gyakoriságát mutatta be, különösen a lányok esetében.

Az önsértés gyakorisága ezeknél a fiatal, serdülő lányoknál 2010 és 2020 között majdnem megháromszorozódott. Az idősebb lányok (15–19 évesek) esetében a gyakoriság megduplázódott, míg a 24 év feletti nők esetében ugyanezen idő alatt valójában csökkent (lásd az online mellékletet).43 Tehát bármi is történt a 2010-es évek elején, az a tíz év alatti és a fiatal tinédzserlányokat minden más csoportnál keményebben sújtotta. Ez egy fontos nyom. A szándékos önsértések száma az 1.4. ábrán magukban foglalják mind a nem halálos kimenetelű öngyilkossági kísérleteket, amelyek nagyon magas szintű szorongást és reménytelenséget jeleznek, mind a nem szuicidális önsértéseket, például a falcolást. Ez utóbbiak jobban magyarázhatók olyan megküzdési magatartásformaként, amelyet néhányan (különösen lányok és fiatal nők) a bénító szorongás és depresszió kezelésére használnak.

Öngyilkosság gyakorisága fiatalabb kamaszok körében

1.5. ábra Öngyilkosság gyakorisága az amerikai kamaszok körében, 10–14 évesek. (Forrás: U.S. Centers for Disease Control, National Center for Injury Prevention and Control.)44

A serdülőkori öngyilkosság az Egyesült Államokban időben nagyjából hasonló tendenciát mutat, mint a depresszió, a szorongás és az önsértés, bár a gyors megugrás néhány évvel korábban kezdődik. Az 1.5. ábra az öngyilkossági rátát mutatja, hogy évről évre hány 10 és 14 év közötti amerikai gyerek hunyt el öngyilkosságban 100 000 főre vetítve.45 Az öngyilkosság gyakorisága a nyugati országokban a fiúknál szinte mindig magasabb, mint a lányoknál, míg az öngyilkossági kísérletek és a nem szuicidális önsértés a lányok körében fordul elő gyakrabban, mint azt fentebb láttuk.46

Az 1.5. ábrából kiderül, hogy a fiatal serdülő lányok között 2008-tól vált egyre gyakoribbá az öngyilkosság, és 2012-ben ugrott meg, miután az 1980-as évek óta egy behatárolt tartományon belül ingadozott. 2010 és 2021 között a gyakoriság 167%-kal emelkedett. Ez is egy támpont, amely arra késztet bennünket, hogy feltegyük a kérdést: Mi változott a kiskamasz és a fiatalabb tizenéves lányok számára a 2010-es évek elején?

Az önsértés és az öngyilkosság gyakoriságának gyors növekedése, valamint a szorongás és a depresszió eseteinek megugrását kimutató önbevallásos felmérések együtt egyértelműen rácáfolnak a mentális egészség válságával kapcsolatos szkeptikus hangokra. Nem állítom, hogy a szorongás és a depresszió gyakoriságának növekedése egyáltalán nem tudható be annak, hogy a fiatalok nagyobb hajlandóságot mutatnak az ilyen gondok bevallására (ami jó), vagy annak, hogy néhány serdülő patologizálni kezdte a természetes szorongást és feszengést (ami nem jó). De a szenvedés megvallása és a viselkedésbeli változások együttesen arról árulkodnak, hogy valami nagyot fordult a serdülők életében a 2010-es évek elején, vagy akár már a 2000-es évek végén.

Az okostelefonok és a Z generáció megteremtése

Az okostelefonok, rögtön a 2007-es megjelenésük után, megváltoztatták mindenki életét. A rádióhoz és a televízióhoz hasonlóan az okostelefon is meghódította az országot és a világot. Az 1.6. ábrán az látható, hogy az elmúlt évszázadban az amerikai háztartások hány százaléka vásárolt különböző kommunikációs eszközöket. Mint látható, az új technológiák gyorsan terjedtek, mindig van egy korai szakasz, ahol a vonal szinte függőlegesen tör felfelé. Ebben a körülbelül egy évtizedben úgy tűnik, hogy „mindenki” vesz belőlük.

A kommunikációs technológiák elterjedése

1.6. ábra Az adott technológiát használó amerikai háztartások százalékos aránya. Az okostelefon gyorsabban terjedt el, mint bármelyik más kommunikációs technológia ez idáig. (Forrás: Our World in Data.)47

Az 1.6. ábrából kiderül valami fontos az internet koráról: Két hullámban érkezett. Az 1990-es években kéz a kézben gyorsan terjedtek a személyi számítógépek és az internet-hozzáférés (akkor még betárcsázós modemen keresztül), és 2001-re a háztartások zömében már mindkettőt meg lehetett találni. A következő tíz évben nem romlott a tizenévesek mentális állapota.48 Az Y nemzedék tizenévesei, akik ebben az első hullámban nőttek fel, átlagosan valamivel boldogabbak voltak, mint az X nemzedék tagjai tinédzser éveikben. A második hullámban karöltve berobbant a közösségi média és az okostelefon, amelyek 2012-re vagy 2013-ra az otthonok többségébe eljutottak. Ekkor indult meg a lányok mentális egészségének összeomlása, és ekkor változott meg a fiúk mentális egészsége is, bár kevésbé körülhatárolható módon.

A tizenéveseknek persze már az 1990-es évek vége óta volt mobiljuk, de ezek „butatelefonok” voltak internet-hozzáférés nélkül, amiket akkoriban gyakran kagylómobilnak neveztek, mivel a legelterjedtebb modellt egy csuklómozdulattal lehetett felpattintani. A butatelefonokat leginkább kétfős kommunikációra használták a barátokkal és a családdal. Fel lehetett vele hívni másokat, és lehetett vele sms-ezni, ha az ember nagy körülményesen nyomkodta a hüvelykujjával a numerikus billentyűzetet. Az okostelefon egészen más tészta. A nap 24 órájában bekötnek minket az internetbe, alkalmazások millióit tudják futtatni, és gyorsan otthont adtak a közösségi hálóknak, amik folyamatosan értesítenek minket, arra nógatva, hogy nézzük meg, ki mit mond és csinál éppen. Ez a fajta kapcsolattartás a közvetlen baráti beszélgetés előnyei közül keveset kínál. Ami azt illeti, sok fiatal számára egyenesen mérgező.49

Az okostelefonok korai korszakára vonatkozó adatokat több forrásban is találunk. A Pew Research 2012-es jelentése a mobiltelefonok elterjedtségéről megállapította, hogy 2011-ben az amerikai tizenévesek 77%-ának volt telefonja, de csak 23%-uknak volt okostelefonja,50 vagyis a legtöbb tizenéves számítógépen keresztül érte el a közösségi médiát. Ez gyakran a szüleik vagy a család közös számítógépe volt, így korlátozott volt a hozzáférésük, valamelyest szem előtt voltak, és az otthonuktól távol nem tudtak könnyen csatlakozni az internethez. Az Egyesült Államokban ebben az időszakban terjedtek el egyre jobban a laptopok, valamint a nagy sebességű internet, így néhány tizenéves már azelőtt jelentősen többet internetezett, hogy saját okostelefonja lett volna.

De a tizenévesek csak az okostelefonok birtokában tudtak folyamatosan a világhálón lógni, akár otthonról távol is. A Common Sense Media nonprofit szervezet végzett egy felmérést az amerikai szülők körében, és ez alapján 2016-ra a tinédzserek 79%-ának volt okostelefonja, a 8 és 12 év közötti gyerekek 28%-ának szintúgy.51

Ahogy a serdülők megkaparintották az okostelefonokat, egyre több időt kezdtek a virtuális világban tölteni. A Common Sense 2015-ös jelentése szerint a közösségimédia-fiókkal rendelkező tizenévesek a saját bevallásuk szerint naponta körülbelül két órát töltöttek a közösségi oldalakon, és a tizenévesek általánosságban arról számoltak be, hogy átlagosan közel napi hét órát töltenek a szabadidejükben (vagyis az iskolai használatot és a házi megírását nem számítva) a képernyők előtt, beleértve a videójátékokat, a Netflixet, a YouTube-ot vagy a pornográf oldalakat.52 A Pew Research 2015-ös jelentése53 megerősíti ezeket a magas értékeket: minden negyedik tinédzser azt mondta, hogy „szinte állandóan” az interneten van. Ez a szám 2022-re majdnem megduplázódott, 46%-ra ugrott.54

A „majdnem állandóan” internetezők aránya megdöbbentő, és ez lehet a fő magyarázat a serdülőkori mentális egészség hirtelen összeomlása mögött. Ezek a rendkívül magas arányok arra engednek következtetni, hogy még akkor is, amikor a Z generáció tagjai nem éppen a készülékeiket nézik, és látszólag a való világban tesznek valamit, például ülnek az osztályban, esznek vagy beszélgetnek, figyelmük jelentős részét az köti le, hogy szemmel tartják a közösségi metaverzumban zajló eseményeket, vagy aggódnak miattuk (szoronganak). Ahogy Sherry Turkle, az MIT professzora írta 2015-ben az életről az okostelefonokkal: „Folyamatosan máshol vagyunk.”55 Az emberi tudatosság és kapcsolatok gyökeres átalakulásáról van szó, ami az amerikai tizenévesek esetében 2010 és 2015 között zajlott le. Itt született meg a telefonalapú gyerekkor. Ekkor ért véget határozottan a játékalapú gyerekkor.

A történet fontos részlete, hogy az iPhone 4 2010 júniusában került piacra.56 Ez volt az első iPhone előlapi kamerával, amellyel sokkal könnyebben tudtunk magunkról fényképeket és videókat készíteni. A Samsung még ugyanebben a hónapban kínálta ugyanezt a Galaxy S készülékén. Ebben az évben indult az Instagram mint kizárólag okostelefonokon használható alkalmazás. Az első néhány évében nem lehetett asztali számítógépen vagy laptopon használni.57 2012-ig kevés felhasználója volt, aztán a Facebook felvásárolta. Ezután gyors növekedésnek indult a felhasználói köre (2011 vége felé 10 millióan voltak58, 2013 elejére 90 millióan lettek59). Azt mondhatnánk tehát, hogy a ma ismert, okostelefonokra és szelfikre épülő közösségi média ökoszisztémája 2012-ben alakult ki, amikor az előlapi kamera bevezetését követően a Facebook megvette az Instagramot. 2012-re sok tinilány érezhette úgy, hogy „mindenkinek” van okostelefonja és Instagram-fiókja, és mindenki hasonlítgatja magát mindenki máshoz.

A következő néhány évben a közösségimédia-ökoszisztéma még csábítóbbá vált az egyre hatékonyabb „szűrők” és szerkesztőszoftverek bevezetésével az Instagramon belül és más alkalmazásokban, például a Facetune-ban. Függetlenül attól, hogy egy lány használt-e szűrőket, vagy sem, az a lány, aki a tükörből nézett rá vissza, egyre kevésbé bizonyult vonzónak a telefonján látott lányokhoz képest.

Míg a lányok társas élete a közösségi média felületeire költözött, a fiúk mindenféle digitális tevékenység által egyre jobban begubóztak a virtuális világba, főleg az embereket beszippantó többjátékos videójátékokat játszották az interneten, nézték a YouTube-ot, a Redditet és a kemény pornót – ezek mindegyike bármikor, bárhol, ingyenesen elérhetővé vált, csak az okostelefonjukat kellett használniuk.

A sok új és izgalmas virtuális tevékenység mellett sok kamasz (és felnőtt) már nem tudott teljes mértékben jelen lenni a körülötte lévő emberek számára, ami teljesen felforgatta a társas életet, még annak a piciny kisebbségnek a számára is, amely nem használta ezeket a platformokat. Ezért nevezem a 2010 és 2015 közötti időszakot a gyerekkor Nagy Áthuzalozásának. A kamaszok számára mindössze öt év alatt a fejük tetejére álltak a társas szokások, az eszményképek, az érzelmek, a fizikai aktivitások, sőt még az alvási szokások is. 2013-ban az iPhone-nal rendelkező tizenhárom éveseknek (akik 2000-ben születtek) a mindennapi élete, a tudata és a társas kapcsolatai merőben mások voltak, mint 2007-ben a kagylómobilt használó tizenhárom éveseké (akik 1994-ben születtek).

Ki ne szorongana és lenne depressziós?

Amikor közönség számára adom elő ezeket a megállapításokat, valakinek gyakran a következő ellenvetése van: „Miért ne lenne depressziós a Z generáció, nézzük csak meg, hol áll a világ a XXI. században! Kezdve a 9/11-es terrortámadással, az afganisztáni és iraki háborúkkal és a globális pénzügyi válsággal. A globális felmelegedés, az iskolai lövöldözések, a politikai polarizáció, az egyenlőtlenség és az egyre növekvő diákhitel-adósság árnyékában nőnek fel. Azt mondja, 2012 volt a fordulat éve? Akkor volt a lövöldözés a Sandy Hook Általános Iskolában!”60

A 2021-ben megjelent Generation Disaster (Katasztrófa nemzedék) című könyv pontosan ezeket jelölte meg a Z generáció mentális egészségi problémáinak okaiként.61 Bár nem vitatom, hogy a XXI. század nem indul valami fényesen, az időzítés azonban nem támasztja alá azt a feltételezést, hogy a Z generáció a növekvő országos vagy globális tárgyszerű veszélyek miatt szorong és depressziós.

Még ha el is fogadjuk a felvetést, hogy a szeptember 11-i támadástól a globális pénzügyi válságig tartó események jelentős hatást gyakoroltak a serdülők mentális egészségére, ezek leginkább az Y generációt (az 1981 és 1995 között születetteket) érintették volna, az ő boldog gyerekkoruk hevert volna ezektől romokban, nekik csökkentek volna az esélyeik a társadalmi felemelkedésre. De nem ez történt; a mentális betegségek nem az ő tinédzserkorukban lettek gyakoribbak. Továbbá, ha a pénzügyi válság és más gazdasági aggályok jelentős szerepet játszottak volna, akkor az Egyesült Államokban a serdülők mentális egészsége 2009-ben, a pénzügyi válság legsötétebb évében romlott volna le, és a 2010-es évek során javult volna, amikor csökkent a munkanélküliség, szárnyalt a tőzsde, és a gazdaság fellendült. Egyik tendencia sem olvasható ki az adatokból. Az 1.1. ábrára, amely a tinédzserkori depresszió alakulását mutatja be, ráhelyeztem az 1.7. ábrát, az amerikai munkanélküliség görbéjét, amely 2008-ban és 2009-ben megugrott, mivel a vállalatok a válság kezdetén megszabadultak a munkavállalóktól. A munkanélküliség aztán 2010-től folyamatosan csökkent hosszú időn át, mígnem 2019 elején történelmi mélypontra, egészen 3,6%-ig süllyedt.

Tizenévesek depressziója és a felnőtt munkanélküliség

1.7. ábra Az amerikai munkanélküliségi ráta (a munkaképes munkanélküli felnőttek százalékos aránya) folyamatosan csökkent, miközben a serdülőkori mentálhigiénés válság súlyosbodott. (Források: U.S. Bureau of Labor Statistics és a U.S. National Survey Drug Use and Health.)62

Egyszerűen nem lehet olyan gazdasági eseményt vagy trendet találni, amelyhez köthető lenne a serdülőkori szorongás és depresszió számbeli megugrása. Azt sem könnyű megmagyarázni, hogy egy gazdasági válság miért ártott volna jobban a lányoknak, mint a fiúknak, legfőképpen a tíz év körüli lányoknak.

Gyakran hallom még magyarázatként, hogy a Z generáció a klímaváltozás miatt szorong és depressziós, hiszen az ő életüket jobban fogja érinteni, mint az idősebb generációkét. Nem tagadom, hogy az aggodalmuk jogos, de szeretném felhívni a figyelmet arra, hogy egy országot vagy nemzedéket fenyegető, küszöbön álló veszélyek (szemben az egyént fenyegetőkkel) a múltban nem okoztak növekedést a mentális betegségek gyakoriságában. Amikor egy országot megtámadnak, akár hadsereggel, akár terrorizmus révén, a polgárok általában összefognak, és zászlót bontanak. Eltölti őket a küldetéstudat, kevesebb öngyilkosság történik,63 és a kutatók évtizedekkel később azt tapasztalják, hogy azok, akik a háború kitörésekor tizenévesek voltak, magasabb szintű bizalmat és együttműködést tanúsítanak laboratóriumi kísérletekben.64 Amikor a fiatalok egy politikai ügy köré tömörültek, például az 1960-as években a vietnami háborút ellenezték, vagy klímaügyben aktivizálták magukat főleg az 1970-es és 1990-es években, feltöltődnek, nem lehangolódnak és depresszióba esnek. Minden nemzedék egy katasztrófa idején vagy egy közelgő katasztrófa fenyegetése árnyékában nő fel, a nagy gazdasági világválságtól és a második világháborútól kezdve a nukleáris világvége, a környezetpusztulás, a túlnépesedés és a romba döntő államadósság fenyegetéséig. Az emberek nem akkor esnek depresszióba, amikor együtt szembesülnek a veszélyekkel; hanem akkor, amikor elszigeteltnek, magányosnak vagy haszontalannak érzik magukat. Mint azt a későbbi fejezetekben bemutatom, ehhez vezetett a Nagy Áthuzalozás a Z generáció esetében.

A közös szorongás összekötheti az embereket, és cselekvésre ösztönözheti őket; a közös cselekvés pedig izgalmas, főleg, ha személyesen vesz részt benne az ember. A korábbi nemzedékek körében a kutatók sokszor azt tapasztalták, hogy a politikailag aktív emberek az átlagosnál boldogabbak és energikusabbak voltak. „Van valami magában az aktivizmusban, ami jótékonyan hat a közérzetre”, mondta Tim Kasser, az egyetemistákról, az aktivizmusról és a boldogságról szóló 2009-es tanulmány társszerzője.65 A fiatal aktivistákról, többek között a klímaaktivistákról szóló újabb tanulmányok azonban ennek az ellenkezőjére jutottak: manapság a politikailag aktív fiataloknak általában rosszabb a mentális állapotuk.66 A veszélyek és a kockázatok mindig is beárnyékolták a jövőt, de ahogy erre a mai fiatalok reagálnak – elsősorban a virtuális világban folytatott aktivizmussal –, egészen más hatással van rájuk, mint a korábbi nemzedékekre, főleg, a valós világban folytatott aktivizmus.

Az éghajlatváltozás hipotézise, e mellett, nem képes megmagyarázni néhány demográfiai sajátosságot. Miért a kiskamasz lányok körében tapasztaljuk általában a legnagyobb viszonylagos növekedést a szorongás és a depresszió gyakoriságában? Nem inkább az idősebb tizenéveseket és az egyetemistákat érintené a leginkább az éghajlati kérdések iránti fokozott érdeklődés? Hiszen ők jobban tisztában vannak a globális és politikai eseményekkel. Az időzítés sem stimmel: Miért ugrott meg a mentális betegségek száma oly sok országban a 2010-es évek elején? Greta Thunberg svéd éghajlatvédelmi aktivista (szül. 2003-ban) világszerte megmozgatta a fiatalokat, de csak azt követően, hogy 2018-ban felszólalt az ENSZ éghajlatváltozási konferenciáján.

Igen, talán úgy tűnik, hogy minden gajra megy, de ez az 1970-es években, az én gyerekkoromban is így volt, és az 1930-as években is, a szüleim gyerekkorában. Ez az emberiség története. Ha a világesemények szerepet játszottak a mostani mentálhigiénés válságban, az nem azért van, mert a világesemények 2012 körül egyszeriben rémesebbek lettek; hanem azért, mert a kamaszoknak hirtelen a telefon táplálta a világeseményeket az agyába, de nem hírek formájában, hanem olyan bejegyzéseken át, amelyekben kortársaik fejezték ki a közösségi médiában ragályos érzéseiket az összeomló világgal kapcsolatban.

Az angolszász világ széltében-hosszában

Ha meg akarjuk állapítani, hogy az amerikai serdülők az aktuális események miatt szoronganak-e és lettek depressziósak, akkor például összevethetjük a mentális egészségük alakulását más országok hasonló statisztikáival, ahol mások az aktuális események, és eltérő kulturális távolságra vannak az Egyesült Államoktól. Az alábbiakban ezt fogom megtenni különböző országok vonatkozásában: lesznek olyanok, amelyek kulturálisan hasonlóak, de más és más dominálta a híreket, mint például Kanada és az Egyesült Királyság; lesznek, amelyeknek eltérő a nyelve és a kultúrája, nevezetesen az északi országok; és végül megnézem a világ 37 országát, amelyek háromévente részt vesznek a tizenöt éves korosztály körében végzett felmérésben. Mint látni fogjuk, mindenhol hasonló a tendencia és az időzítés: valami megváltozott a 2010-es évek elején.

Kezdjük Kanadával, amelynek kultúrája nagyrészt közös az Egyesült Államokéval, ugyanakkor mentes Amerika számos potenciálisan káros szociológiai és gazdasági jellemzőjétől, például kisebb a gazdasági bizonytalanság. Kanada nem sodródott olyan gyakran háborúba, mint Amerika, és az erőszakos bűncselekmények is jóval ritkábbak. Kanada nagyrészt megúszta a globális pénzügyi válság hatásait is.67 A rengeteg előny ellenére azonban a kanadai serdülők mentális egészsége ugyanakkor romlott le hirtelen, és ugyanolyan módon, mint az Egyesült Államokban.68

Az 1.8. ábra azt mutatja, milyen arányban számoltak be a kanadai lányok és nők „kiváló” vagy „nagyon jó” mentális egészségről. Ha 2009-ben leállnánk az adatgyűjtéssel, arra a következtetésre jutnánk, hogy a legfiatalabb (15–30 éves) korcsoport a legboldogabb, és nem látnánk okot az aggodalomra. De 2011-ben a legfiatalabb nők görbéje megindult lefelé, majd szabadesésbe kezdett, míg a legidősebb (47 éves és idősebb) nők csoportja esetében az érték nem mozdult. A fiúk és férfiak grafikonja ugyanezt a mintát követi, bár a csökkenés kisebb. (Ez a grafikon sok mással egyetemben megtalálható az internetes mellékletben, amely a könyv minden egyes fejezetéhez külön Google-dokumentumot tartalmaz. Lásd: anxiousgeneration.com/supplement.)

Akárcsak az Egyesült Államokban, a viselkedésbeli változások kéz a kézben járnak az önbevallásos módon mért változással a mentális egészségükben. Ha ábrázoljuk, hogyan alakult azoknak a kanadai tizenéveseknek az aránya, akik önsértés miatt kötöttek ki a pszichiátriai sürgősségi osztályon, szinte pontosan ugyanazt a sémát látjuk, mint az 1.4. ábrán az amerikai tizenévesek esetében.69

Kiváló vagy nagyon jó mentális egészség, kanadai nők

1.8. ábra A kanadai Ontarióban élő lányok és nők százalékos aránya, akik saját bevallásuk szerint „kiváló” vagy „nagyon jó” mentális egészségnek örvendenek. (Forrás: D. Garriguet [2021], Portrait of youth in Canada: Data report.)70

Ugyanez történt az Egyesült Királyságban is, amelynek kulturális távolsága az Egyesült Államoktól valamivel nagyobb, mint Kanadának. Ennek ellenére az ottani tizenévesek ugyanazokon a módokon és ugyanakkor szenvedtek, mint az Egyesült Államok tinédzserei. A szorongás és a depresszió gyakorisága a 2010-es évek elején emelkedett, különösen a lányok körében,71 és a viselkedési adatokat nézve megint csak ugyanazt a hirtelen növekedést figyelhetjük meg. Az 1.9. ábra mutatja, hogy az Egyesült Királyságban a tizenévesek milyen arányban tettek szándékosan kárt magukban az orvosi akták vizsgálata alapján. Akárcsak az Egyesült Államokban és Kanadában, Nagy-Britanniában is történt valami a tizenévesekkel a 2010-es évek elején, ami miatt hirtelen és nagymértékben megugrott az önsértések száma a körükben.72

Önsértés, tizenévesek az Egyesült Királyságban

1.9. ábra Önsértés az Egyesült Királyság tizenévesei (13–16 éves korosztály) körében. (Forrás: Cybulski és mások, 2021, két anonimizált brit orvosi nyilvántartásból származtatott adatbázisból.)73

Hasonló tendenciákat tapasztalhatunk az angloszféra további fő országaiban, így Írországban, Új-Zélandon és Ausztráliában is.74 Az 1.10. ábra például azt mutatja, hogy az ausztrál tizenévesek és fiatal felnőttek milyen arányban kerültek kórházba sürgős pszichiátriai okokból. Akárcsak a többi angolszász országban, ha a Nagy Áthuzalozás kezdetén (2010) abbahagynánk az adatgyűjtést, nem lenne semmi látnivaló, de 2015-re a tizenévesek már nagy slamasztikában voltak.

Kórházi felvételek mentális betegség miatt Ausztráliában

1.10. ábra Mentálhigiénés okokból kórházba kerülő ausztrál tizenévesek (12–24 évesek) aránya. (Forrás: Australia’s Health 2022 Data Insights.)75

A világ többi táján