részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ernest Hemingway: Across the River and into the Trees

Copyright © Hemingway Foreign Rights Trust
All rights reserved.

Hungarian translation © Göncz Árpád örökösei, 2022
Kiadva Göncz Árpád örököseivel kötött megállapodás alapján.
A szerződést közvetítette a Proscenium Szerzői Ügynökség Kft.

borítófotók © Shutterstock

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 271 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Benedek Anna
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Takács Andrea
Borítóterv Somogyi Péter
Elektronikus változat Ambrose Montanus

1

Pirkadat előtt két órával indultak, s kezdetben nem kellett törniük a jeget, mert a csatornán más ladik is járt előttük. Minden ladik farában ott állt a csáklyás – sötét volt, s így nem láthatták, csak hallották –, kezében a hosszú csáklyával. A puskás a vadászszéken ült, a széket az elemózsiás- és lőszeresládára erősítették, a puskás két vagy több puskája meg nekitámasztva a fölrakott facsaliknak. Minden ladikban volt valahol egy zsák is, benne egy vagy két eleven vadkacsatojó, vagy egy tojó meg egy gácsér, és minden ladikban volt egy kutya is, és a kutya nyugtalanul meg-megmoccant, megreszketett a sötétben fönn elhúzó récék szárnyának neszére.

A ladikok közül négy továbbfolytatta az utat a főcsatornán az északi nagy lagúna felé. Az ötödik már befordult egy mellékcsatornába. Most a hatodik fordult be délnek egy sekély lagúnára, és ott már nem volt szabad a víz.

Egy álló jég volt az egész, frissen hízott az éjszaka hirtelen, szélcsöndes hidegében. Meghajlott, rugalmasan feszült a ladikos csáklyájának. Majd elpattant, mint az üveg, de a ladik csak egy csöppet hatolt előre.

– Adjon egy evezőt – mondta a puskás a hatodik ladikban. Fölállt, és óvatosan nekikészült. Hallotta a sötétben elhúzó récéket, és érezte, hogy a kutya nyugtalanul mocorog. Észak felől hallotta, hogyan töri a jeget a többi ladik.

– Vigyázzon – mondta a ladik farában a csáklyás. – Még fölborítja.

– Értek én a ladikhoz – mondta a puskás.

Elvette a ladikostól a hosszú evezőt, és megfordította, hogy a tolla legyen fölfelé. Megfogta a tollat, előrehajolt, és átdöfte az evező nyelét a jégen. Érezte a sekély lagúna szilárd fenekét, ránehezedett az evező széles tollára, s először két kézzel maga felé húzva, majd nyelét egész a ladik faráig hátranyomva előrehajtotta a ladikot, törte a jeget. Ahogy a ladik beleszaladt, a jég darabokra tört, mint a síküveg, hátulról meg a ladikos lökte előre a nyílt vizű csatornán.

Kis idő múltán a puskás, aki keményen és kitartóan dolgozott, s beleizzadt nehéz öltözékébe, megkérdezte a ladikost:

– Hol a les?

– Ott balra. A másik öböl közepén.

– Forduljak már?

– Ha tetszik.

– Mi az, hogy ha tetszik? Maga ismeri a vizet. Elég mély itt, hogy odajussunk?

– Apály van. Ki tudja?

– Ha nem sietünk, följön a nap, mire odaérünk.

A ladikos nem felelt.

Jól van, te mogorva fráter, gondolta magában a puskás. Akkor is odaérünk. Már az út kétharmadán járunk, s ha rühelled, hogy törnöd kell a jeget a lelőtt kacsákért, hát neked rossz.

– Nyomd meg, öregem – mondta angolul.

– Mi? – kérdezte a ladikos olaszul.

– Mondom, gyerünk. Mindjárt világos lesz.

Följött a nap, mire odaértek a lagúna fenekére lesüllyesztett nagy tölgyhordóhoz. A hordót fűvel meg sással benőtt lejtős földhányás vette körül, a puskás vigyázva kiugrott rá, s érezte, hogy a talpa alatt ropog a fagyott fű. A ladikos kiemelte az összeszerkesztett vadászszéket és lőszeresládát, és odaadta a puskásnak, az meg lehajolt, és berakta a nagy hordó fenekére.

A puskás, akin combig érő csizma és öreg tábori zubbony volt – a zubbony bal vállán egy érthetetlen folt, s a vállpántján, ahonnét a csillagokat eltávolította, több kis világos pötty –, bemászott a hordóba, a ladikos meg leadta neki a két puskáját.

Nekitámasztotta a puskákat a hordó falának, s a beásott hordó deszkájába vert két kampóra odaakasztotta közébük a másik töltényeszsákot. Aztán az egyik puskát az egyik, a másikat a másik oldalon nekitámasztotta a töltényeszsáknak.

– Víz van? – kérdezte a ladikost.

– Nincs – mondta a ladikos.

– A lagúna vize iható?

– Nem. Rossz.

A puskás keményen dolgozott, törte a jeget, hajtotta a ladikot, és megszomjazott, érezte, hogy fejébe száll a vér, de uralkodott magán, és megkérdezte: – Segítsek törni a jeget, míg kirakja a csalit?

– Ne – mondta a ladikos, és vadul megtaszította a ladikot, rá a ladik orra alatt repedező, ropogó vékony jégre. A ladikos nekilátott, az evező tollával zúzta a jeget, és jobbra-balra, a háta mögé hajigálta a csalogatókat.

Ez is jókedvében van, gondolta a puskás. A marha állat. Dolgoztam, mint a ló, idefelé jövet. Ez meg csak a maga súlyát húzta, mást nem. Mi az isten baja van? Végül is ebből él, nem?

Úgy helyezte el a vadászszékét, hogy teljesen elfordulhasson jobbra is, balra is, kibontott egy töltényesdobozt, megrakta a zsebét, aztán a töltényeszsákban is kibontott egy dobozzal, hogy ott legyen a keze ügyében. Vele szemben, ahol a hajnali fényben csillogva nyúlt el a lagúna, ott volt a fekete ladik, a tagbaszakadt ladikos evezővel csépelte a jeget, és hajigálta a csalit, mintha valami undorító holmitól igyekeznék szabadulni.

Már világosodott, a puskás látta a lagúnán túl a szomszéd földnyelv lapos csíkját. Azon túl, tudta, két másik les van, aztán messze-messze mocsár, majd a tenger. Megtöltötte mindkét puskáját, és jól az agyába véste, hogy hol a csalit kirakó ladik.

A háta mögül szárnyak suhogását hallotta, leguggolt, jobb kézzel megragadta a jobb oldali puskát, fölnézett a hordó pereme alól, majd fölállt, hogy rálőjön a két récére, amely a fakószürke égen feketén, fékezésre tárt szárnnyal rézsút siklott a csalik felé.

Behúzta a fejét, lapos szögben megemelte a puskát, elébe, s jól alája a második récének, aztán a lövés eredményét meg se nézve simán fölemelte a puskát, föl, föl, balra elébe a másik récének, amely fölcsapott balra, s mikor a ravaszt meghúzta, látta, hogy röptében összecsukódik a szárnya, és lehullik a csalik közé a tört jégre. Aztán jobbra nézett, és megpillantotta az első réce fekete foltját ugyanott a jégen. Tudta, hogy óvatosan lőtt; az első récére a ladiktól messze, jobb felé, a másodikra meg jóval fölébe, balra; engedte messze balra szállni, hogy a ladik minden szóráson kívül essék. Gyönyörűen ráduplázott, olyan lövés volt, ahogy az a nagykönyvben meg van írva, megfontolt, a ladik helyzetét figyelembe vevő lövés, és ez nagyon jóleső érzés volt, miközben újra töltött.

– Hallja-e – kiáltott oda az ember a ladikból –, ne lövöldözzön a ladik felé.

Méghogy én olyan agyalágyult csibész lennék, gondolta a puskás. Még ilyet.

– Szórja ki a csalikat – kiáltott oda az embernek a ladikban. – De siessen. Addig nem lövök, míg kint nincs valamennyi. Legfeljebb fölfelé.

Az ember a ladikban nem szólt semmit, amit ő is hallott volna.

Hát ez hihetetlen, gondolta magában a puskás. Ért a vadászathoz. Tudja jól, hogy idefelé a fele munkát vagy még többet, én végeztem. Az életben biztonságosabban vagy óvatosabban nem lőttem még kacsát. Akkor meg mi baja? Fölajánlottam, hogy segítek neki kirakni a csalit. Hogy a fene enné meg.

Most jobb felől hasogatta dühösen a jeget a ladikos, és ahogy a csalit szórta, minden mozdulatáról lerítt a gyűlölet.

Ne hagyd elrontani a mulatságodat, mondta magában a puskás. Nem lesz valami nagy vadászat, hacsak a nap később el nem olvasztja a jeget. És valószínűleg nem sok madarat lősz, ne hagyd hát, hogy elrontsa a mulatságodat. Ki tudja, hányszor vadászhatsz még récére, ne hagyd hát, hogy bárki is elrontsa a mulatságodat.

Figyelte, hogyan derül az ég alja a hosszan elnyúlt mocsár fölött, megfordult a beásott hordóban, s messze-messze a befagyott lagúnán, a mocsáron túl megpillantotta a hóborította hegyeket. Ilyen mélyről nem látszottak a lábuknál a dombok, a hegység hirtelen szökött föl a síkról. Ahogy elnézett a hegyek felé, hűvös szellőt érzett az arcán, s már tudta is, hogy onnét fog fújni a szél, a nappal együtt támad, s hogy a tengerről, ha a szél megzavarja, biztosan beröpül néhány madár.

A ladikos kiszórta valamennyi csalit. Két bolyban úsztak, az egyik elöl balra, ahol majd a nap kél, a másik meg a puskás jobb keze felől. A ladikos most kidobta a madzagra kötött tojót és a horgonyt, a csörgő réce meg lebuktatta a fejét a víz alá, kiemelte, bemártotta, vizet szórt a hátára.

– Mit gondol, nem kéne körül még egy kis jeget törni? – kiáltott oda a puskás a ladikosnak. – Nincs annyi víz, hogy vonzza őket.

A ladikos nem szólt semmit, csak nekifogott és tördelte körben az evezővel a jég cakkos szélét. Fölösleges volt, és ezt a ladikos tudta is. De a puskás nem tudta, és arra gondolt, nem értem, de akkor se hagyom, hogy tönkretegye a mulatságom. Azért is meglesz, nem hagyom, hogy tönkretegye. Ahányszor vadászni mégy, mindig lehet, hogy utoljára mégy, és hülye állat lennél, ha hagynád tönkretenni. Csak nyugalom, gyerek, mondta magában.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0