SADLER LÍVIA

LÁNY EGYEDÜL

Könyv Guru

Budapest, 2024

LÁNY EGYEDÜL

Mottó

Most: 2022. február

Tavaly: 2021. november

Akkor: 2015. tavasz–nyár

Tavaly: 2021. november

Most: 2022. február

Akkor: 2015. nyár

Most: 2022. február

Akkor: 2015. nyár

Most: 2022

Akkor – Az egyetem: 2016

Most: 2022

„Azt hiszem, mindannyian nagyobb biztonságban éreznénk magunkat, ha mindig lenne a hátizsákunkban egy könyv, amelyhez menekülhetünk a valóságból.”

(S. Lívi)

MOST

2022. FEBRUÁR

Február ellenére ragyog a nap. Mintha azt kiabálná be az ablakon, hogy gyere ki! Napok óta mindenki arra vár, hogy eltűnjenek a szürke esőfelhők és végre ne tocsogjon a pocsolyákban meg az olvadó hólatyakban. És persze, hogy én megint itt töltöm a hétvégém – bosszankodott magában Aliz, miközben fázósan összehúzta magán a „nagyis” kardigánját, amit indulás előtt az ajtó melletti fogasról kapott le. Ott porosodott hónapok óta. Tökéletes viselet egy irodai szombathoz. Kopott és szürke. Ebben a pillanatban ez szimbolizálta legjobban az életét. Megint ügyeletes. Ki más, ha nem én – morfondírozott magában –, a „gyermektelen-szingli-úgyis-ráér-úgysincs-semmi-dolga-úgysem-tud-nemet-mondani” kolléganő? Általában ez történt, mert Aliznak nem volt ereje nemet mondani. Pedig már számtalanszor eldöntötte magában, hogy majd most. Majd most jól megmondja, hogy nem ér rá, mert programja van. De amint erre gondolt, rögtön tudta, hogy átlátnának rajta, hisz sosem jár el a kollégáival szórakozni az éjszakába, sosem randizik úgy, mint a többiek, az ő csalódásait, hepehupáit sosem beszélik ki, mert nincs mit kibeszélni. A könyvei között szokott kuckózni a kis belvárosi garzonjában. Hivatalosan is vénlány pozícióban, melyet ő maga alakított így. Nem akart semmi komplikált dolgot az életébe. Köszönte szépen, abból már épp elég volt. Kollégái többsége azt sem tudta, hol lakik, de ezt nem is bánta. Tulajdonképpen a szürkeséget sem bánta, sok zaklatott év után, most itt és így volt biztonságban. Tudta, hogy ennek vége lesz. Amikor végre valóra válthatja az álmait, és elutazhat ebből a furcsa országból. De arra még várnia kellett. Addig Magyarországon volt a legbiztonságosabb élni és elvegyülni az emberek között.

A nagyanyjától kapott örökségét a huszonötödik születésnapján veheti fel, és akkor aztán már tényleg azt teheti majd, amire mindig is vágyott. Elutazhat a tengerpartra, megnyithatja a saját könyvesboltját, ahová be lehet majd ülni kávézni, teázni és sütizni a kényelmes, puha, süppedős fotelekbe egy jó regény társaságában. És a bolt egyik szegletében helyet kapnak majd az ő regényei is, nem hivalkodóan, csak visszafogottan fognak ott sorakozni a színes borítójukkal. Hogy hol fogja valóra váltani mindezt, még nem tudta biztosan. Angliába még nem mert visszamenni. Már a gondolatára is sötét árny suhant át az arcán és remegés futott végig a gerincén. Ez az érzés, amit mostanra már ismert, visszatérő vendég volt az életében, a gyötrő éjszakai rémálmok mellett.

Körülnézett, és megpróbált valami kellemes élményt előkutatni az emlékei közül. Ez általában segített, hogy visszazökkenjen. Kedvenc nagymamájára gondolt, és a sütiszagú konyhájára a kis angliai faluban. Imádott ott lenni nyaranta. Anyja néha akkor is odaküldte, amikor téli szünet volt, és ő nem tudott otthon maradni, hogy vigyázzon rá. Rengeteget rohant, megpróbált az akkor hároméves kislány anyja és apja lenni egyszerre. Pontosan emlékezett az anyja arcára, aggódást és lelkiismeret-furdalást tükrözött minden alkalommal, amikor ott hagyta őt. Pedig Aliz egyáltalán nem bánta. Rajongott a nagyanyjáért. Hihetetlenül bölcs asszony volt, és mindig volt türelme mesélni neki. Ha behunyta a szemét, még most is fel tudta idézni a levendulák illatát, melyek lilán körülölelték a házikó teraszát. Nagyanyja rengeteget ültetett belőlük, mert imádta az illatukat, és szerinte távol tartották a molyokat a háztól. Aliz édesapja, Peter, állandóan üzleti úton volt, így általában elhanyagolta a családját. A nagyapja egy évvel a születése előtt halt meg, nagyanyjával ezért sem a fia, sem a férje nem volt ott, így Henriettet a kisunokája kárpótolta. Miután Aliz szülei elváltak, és Peter végleg kiköltözött Kanadába, már tényleg a kislány maradt az egyetlen, aki rendszeresen látogatta. Sokat beszélgettek a teraszon, kényelmes karosszékben ücsörögve. Gyömbéres kekszet rágcsálva és a nagyanyja házi szörpjeit kortyolgatva közösen álmodták meg a könyvesboltot a tengerparton. Henriett volt az egyetlen, akinek Aliz el merte mondani az álmát, hogy egyszer egy saját boltja lesz, és hogy majd könyveket ír. Ha elkészült volna időben, biztosan a nagymamája lett volna az első, akinek odaadja, hogy elolvassa. De nem készült el. Henriett egy őszi reggelen a kedvenc karosszékében aludt el örökre. Könnyek gyűltek Aliz szemébe, ha életének erre a szakaszára gondolt. Ekkor maradt teljesen egyedül a világban, vagy legalábbis úgy érezte. Bár tudta, hogy édesanyja családja él még valahol Magyarországon, de sosem került közel hozzájuk. A magyar nagymamája már nem élt, amikor ő megszületett, így csak édesanyja nővéréhez jártak látogatóba. Évente egyszer utaztak el hozzájuk, de az első látogatás után ezek a napok már előre szorongással töltötték el. A gyerekek, akik állítólag a rokonai voltak, mindig furcsán és irigykedve néztek rá. Zsuzsi, az egyik unokatestvére például folyton csúfolta, ha nem jutott eszébe valamelyik szó magyarul, persze csak akkor, ha a felnőttek magukra hagyták őket. Aliz eleinte panaszkodott az anyjának, de ő mindig azzal nyugtatta, hogy biztosan nem akarták őt bántani, csak kicsit másképp nevelkedtek, mint ő, és hogy Magyarországon mások a szabályok, máshogy ismerkednek. Kérte, hogy legyen türelmes és kedves velük. Aliz megpróbálta, és újra megpróbálta, és három éven keresztül minden alkalommal eldöntötte, hogy most aztán igazán kedves lesz. Utoljára még rajzokat is készített nekik ajándékba, melyeket gondosan összetekert és színes masnival díszített, de amikor átadta a két lánynak – Zsuzsinak és Annának –, ők kinevették. Ekkor döntötte el, hogy nem foglalkozik velük többé. Innentől kezdve elmerült a könyveiben és a maga által teremtett fantáziavilágban. Bármikor ki tudta zárni a környezetét, amint könyvet vett a kezébe. Ez volt az ő mentsvára, a menekülése a valóságból. Ahogy cseperedett, egyre biztosabban tudta, hogy az egész életét könyvek között szeretné tölteni. Később, már az egyetemen megpályázott pár gyakornoki állást kisebb kiadóknál, de sajnos a diplomaosztója után azonnal el kellett hagynia Angliát. Nem is akart erre az időszakra gondolni.

Hirtelen felnézett és ráeszmélt, hogy még mindig az irodában ül, és teljesen elkalandoztak a gondolatai. Ebben a pillanatban sokkal jobban szeretett volna kint sétálgatni a napon, mint egyedül ücsörögni az iszonyú unalmas, sötét és hideg irodában. Ráadásul nagyon álmos volt, mert előző este legalább hajnali háromig álmatlanul forgolódott. Még a recepciós Alfi sincs bent, sopánkodott magában, vele legalább ki lehetne beszélni a pénzügyön alakuló románcot. A múltkor a lift elakadt, és a pénzügyes Emília az új gyakornokkal lépett ki tíz perc után. Persze senki sem hitte el, hogy elakadt a lift. Igazi hollywoodi fogás. Alfréd tutira tud valami biztosat, vele mindenki beszélget, hisz ő a cég pletykaszolgálati vezetője – maguk között legalábbis mindig így emlegették.

Miközben elmerengett, valahonnan a távolból hallotta, hogy megcsörren a telefon. Próbálta meggyőzni magát, hogy nem hallja, fejét behúzta a vállai közé, behunyta a szemét, és bár csak pillanatokra maradt így, mégis óráknak tűnt. A telefon sajnos nem hallgatott el. Lassú mozdulatokkal felállt a székéről és elindult felé, közben végig reménykedett, hogy a másik oldalon várakozó fél végre leteszi. Nem tette le. Gépies hangon vette fel a készüléket, de szerencsére csak egy időpontért hívták. Gyorsan előkapta az előjegyzési naplót, és egyeztetett az álmait kergető íróval. Közben arra gondolt, vajon meddig fog hinni abban, hogy befutott és sikeres novellista lesz? Amikor majd pont úgy jár, mint ő? Hogy egy napon arra eszmél majd, hogy egy kiadó titkárságán ücsörög és telefonokat vesz fel, időpontokat egyeztet, és próbál hinni benne, hogy végre valaki elolvassa a kéziratait. Klisé. Óriási klisé. Ezer könyv és film született már a témában, nagyon szép álom. De a valóság az, hogy ez sosem történik meg. A titkárnőből macskáit nevelő vénlány lesz, gondolta keserűen.

A hétköznapokban mindig kedves és mosolygós Aliz, aki hitt az álmaiban és nem adta fel mindazok után, amin keresztülment, most szomorú volt és letört. A széles mosoly az arcán, amivel mindennap megjelent és ami olyan kisugárzást adott neki, hogy szinte ragyogott tőle, most nem volt sehol. Imádta a szerkesztőség nyüzsgő miliőjét, mert megnyugtatta és feltöltötte. Itt folyton történt valami, ami megoldásra várt, és ettől repültek a napok. Szerette a kollégáit, az egymás közti csipkelődéseiket, a közös kávékat és ebédeket. A hétvége csöndje azonban a valóságot zúdította rá. Azt, hogy egyedül volt. Azt, hogy talán túl nagyot álmodott. Megrázta magát, hogy elhessegesse a mostanában egyre gyakrabban agyába fészkelő negatív gondolatot.

Letette a telefont, kiment a konyhába, és leült a magas bárszékek egyikére, melyek a reggelizőpultot vették körül. Reggelente itt szoktak kávézni Évával, a kedvenc kolléganőjével, és Alfival. Most azonban túl nagy volt a némaság. Szeretett itt ülni, mert innen jól lehetett látni az ablak előtt elhaladó embereket, vagyis csak a lábukat, mert az iroda ablakára ragasztott matricacsík eltakarta a többi részüket. Az elsétáló lábakhoz próbált embereket képzelni. Ez egy nő vagy férfi? Szőke vagy barna? Kövér vagy sovány? Van bajusza vagy nincs? Jó pasi vagy nem? Évával szokták ezt játszani unalmas óráikban, amikor sehogy sem megy a munka. Fogadásokat kötnek, majd kirohannak az előtérbe megnézni, ki nyert. Szentül hittek benne, hogy a cipőből és a járásból mindent meg lehet állapítani. Nagy sóhajjal gondolt a sok elvesztett csokira, pezsgőre, sörre és egyéb nasira. Mosolyra húzódott a szája, ahogy elmerengett a számtalan baromságon, amit megcsináltak már együtt. Imádta a közös reggeliket, amikor indokolatlanul sokat esznek, és közben mindig van, aki sztorizzon. Szerencsére senki sem közeledett hozzá nőként a munkahelyén, senki nem hívta el randizni, bár Aliz sejtette, hogy erre a tökéletesen jelentéktelen megjelenésével erősen rásegített. Meghagyott mindenkit abban a hitben, hogy ő a könyvmoly vénlány. Az elmúlt évek során nagy gyakorlatot szerzett a rejtőzködésben. Bő, szürke és barna árnyalatú, jellegtelen ruhákat viselt, haját rendszerint copfba fogta a tarkóján. Sokan szerették, de csak barátként, és ez tökéletesen megfelelt neki. Mindig bevonták a közös mókákba, amelyek vége általában olyan nevetés volt, hogy potyogtak a könnyeik és fájt tőle a hasuk. Ez persze csak olyankor fordulhatott elő, amikor nem volt bent a cégvezető. Mert amikor igen, akkor mindenki csendben van. Mindenki komoly. Még a légy zümmögését is hallani lehet. Ahogy eszébe jutott, még így, magányosan ücsörögve is végigfutott rajta valami furcsa érzés a feje búbjától a talpáig, és szorosabbra húzta magán a szürke kardigánt.

Az Évával való cinkos összenézések vagy a titokban Facebookon átküldött képek – többnyire valamilyen szerencsétlen, vicces diétáról, amelyekről már ők is regényt írhattak volna, már ha bárkit is érdekelne, hogyan lehet tíz perc alatt feladni a diétát egy csokiért –, ezek tették széppé a mindennapokat és elviselhetőbbé a várakozást Aliz számára. Sokszor az volt a legnehezebb, hogy ne bukjanak le. Amikor egymásra néznek és kipukkad belőlük a nevetés, olyankor könnyekkel küzdve orrfújást mímelnek, vagy kisietnek a mosdóba, nehogy megint behívassa őket a szörnyeteg, mint legutóbb. Alizt az emlék puszta gondolatára is elfogta a pánik, még mindig szörnyen érezte magát. Azt hitte, elsüllyed a föld alá, vagy kettényílik alatta az a csodás fapadló. De nem, nem volt olyan szerencséje, pedig magában vagy három imát is elrebegett, bármiért, ufókért, rendőrökért, földrengésért, abszolút bármiért, ami megmenthette volna a kellemetlen helyzetből. Rettenetesen utált beszélgetni vagy akár csak egy légtérben lenni a főnökkel. Nem is igazán tudta megmondani az okát, egyszerűen a hideg futkosott a hátán attól a pasastól. A túl tökéletes, túl gazdag, túl rideg, túl pontos, túl-túl-túl nem evilági figura mellett az ember csak egy szerencsétlen szemétkupacnak érezhette magát. És az a sok élére vasalt, makulátlan öltöny! Aliz kalkulációi szerint egy olyan ing, amiben Mr. Rettenet – ahogy már régóta elnevezték Évával – járt, egy teljes havi fizetésükbe került, megalapozott, internetről kiböngészett árak alapján készített számításokkal. Ettől csak még jobban utálták a pasit. Mr. Rettenet Richard telefonálás közben gyakran kiment az irodából, és a mellettük lévő tárgyaló hangszigetelt falai között folytatta beszélgetéseit. A lányok természetesen már többször próbálták kihallgatni, mert abban biztosak voltak, hogy ilyenkor magánbeszélgetéseket folytat. Az ügyfelekkel többnyire előttük szokott tárgyalni, legrosszabb esetben becsukva az összekötő üvegajtót. De legalább az arcát ilyenkor is látni, ezért közben próbálják megállapítani, hogy mennyire bosszantotta fel valaki, vagy netán a mai lesz a nap, amikor véletlenül elmosolyodik. Na persze, ilyet körülbelül sohasem láttak. A megfigyelést Éva végzi, mert ő oldalt ül, így jobbra fordulva diszkréten, az üvegfalon visszatükröződő arcot figyelve a már jól kidolgozott apró jelekkel tudja Aliznak tolmácsolni, hogy mi zajlik odabent. Amikor viszont a tárgyalóba megy telefonálni, majd megvesznek a kíváncsiságtól, hogy kiderítsék, ki képes ezzel a rideg emberrel szóba állni. Találgatásaik során már különböző sztorikat kreáltak, például titkos szeretője van, ezért nem látják soha, vagy nem is nő a párja, azért titkolja. Utóbbit persze kizárták, miután a pasi tetőtől talpig férfi, bár igazán nem bánták volna, ha meleg, mert Alfit is imádták a recepcióról, aki mindig remekül elszórakoztatta őket a szerelmi életének hegymeneteivel és lejtőivel. A fő kérdés mindig ott motoszkált bennünk: tud egyáltalán érezni? Miből van: betonból, vasból? Több, különböző módszerrel elkövetett kihallgatási kísérletük esett kútba, mire feladták. Pedig már Alfit is bevonták, akinek nem kellett kétszer mondani, rögtön benne volt a mókában. Különböző bögréket, papírpoharakat és egyéb atomkreatív eszközt szorítottak már az ajtóra, arra pedig a fülüket, de halk mormolásnál többet sosem tudtak kivenni az ajtón kiszűrődő hangokból. Tervként még az is felmerült, hogy elrejtenek egy diktafont valahol a tárgyalóban. De ki indítja el és mikor? Ha már bement, akkor vajon milyen indokkal és ki menjen be hozzá? Ki merné zavarni? Egyelőre nem sorsolták ki egymás között. Igazából Éva, Alfi és Aliz is ejtette a témát, mert belegondoltak, hogy rájuk is eshet a választás, és bizony elképzelhetetlenül, nagyon és végérvényesen gáz lenne, ha lebuknának. Szóval ezt még át kell gondolni. Valami mást kell kitalálni, hogy kiderítsék, milyen is valójában ez a jéghegy. Már így is nagyon közel jártak hozzá egyszer, emlékezett vissza Aliz.

TAVALY

2021. NOVEMBER

Azon a napon csendben, kivételesen vicces üzenetek nélkül telt az idő. Csak a billentyűzeten pötyögő ujjak hangját lehetett hallani. Néha egy-egy pohár koppant az asztalon, ahogy valamelyik kolléga letette, vagy a kávéfőző darálója indult el, mint ez normálisan lenni szokott. Nagyüzemben főzte aznap is mindenki a kávét, mert az legalább igazolt hiányzás arra a két percre, amíg az a dög régi masina lefőzi az isteni elixírt. Mr. Rettenet nem régen ért be, szinte alig lehetett hallani a köszönését, amit a lányok asztala mellett elhaladva mormolt az orra alatt. Aliz meg mert volna esküdni, hogy szerepelt benne a „hölgyeim” szó, talán valami „jó reggelt hölgyek!”, vagy „dolgoznak, hölgyek?” lehetett. Nem tudta, melyik. Még meg is lepődött, hogy netán észrevette, hogy hölgyek ülnek az asztalnál, és nem urak? Hisz soha még egy pillantásra sem méltatta őket, ha véletlenül, kényszerből valamiért hozzájuk kellett szólnia, szinte fel sem emelte a szemét a papírjairól vagy a monitorról. Hmm, hümmögött magában Aliz, majd rögtön el is engedte az egészet, biztosan félrehallotta.

Már legalább negyven perce monotonon gépelte a heti kimutatást, amikor hirtelen úgy érezte, hogy valaki nézi. Felemelte a tekintetét és körbenézett, de mindenki lehajtott fejjel gépelt. Teljesen úgy néz ki, mint egy őrült gyártósor, gondolta. Nem így képzelte az életét. Ennél mindig sokkal többre, vagyis nem, nem többre, inkább teljesen másra vágyott. De ez még nem a vég, a cél szentesíti az eszközt, ez most azért kell, hogy később ne ezt kelljen csinálni, nyugtatta magát. Teljesen elgémberedett a kényelmetlen, de nagyon drága irodaszékben. Itt minden olyan szép, drága, csillogó és kényelmetlen volt.

Miért nem lehet ezeket a puccos cuccokat kényelmesre gyártani? – merengett, miközben kinyújtózott hosszan, kicsit megmozgatta a lábait, és finoman megmasszírozta a nyakát. Ekkor úgy érezte, hogy ezúttal tényleg figyelik. Hirtelen hátrafordult, és az üvegfalon keresztül egy pillanatra összefonódott a tekintete Mr. Richard Fieldinggel, alias Mr. Rettenettel. Mintha áramütés érte volna, azonnal elkapta a tekintetét, és a füléig elvörösödött. Úgy érezte magát, mint amikor kislányként rajtakapták valami csínytevésen. Majd elsüllyedt, de nem tudta volna megmagyarázni magának, hogy miért. Végigpörgette fejben az elmúlt pár percet, és azon töprengett, hogy csinált-e bármi zavarót vagy olyasmit, ami kínosnak tűnhetett. Hálát adott az égnek, hogy nem lépett ki cipőjéből, ahogy azt mindig szokta az asztal alatt, amikor Mr. Fielding nincs bent. Halálosan ciki lett volna mezítláb, dinnyés zokniban ülni. Már így is épp elég rakás szerencsétlenség vagyok a gönceimben az ő Gucci–Armani-tökéletessége mellett – vélte Aliz. Miután nem tudott rájönni, miért figyelte őt a főnök, gyorsan küldött egy üzenetet Évának, és megkérdezte, mit lát, mit csinál Mr. Rettenet. Éva óvatosan az üvegre emelte a tekintetét, és máris gépelte a válaszát: „Épp a halálos ítéletedet gépeli.:)” „Miért kérdezed?” – jött egyből a következő üzenet. „Én meg a felmondásom:)” – válaszolta Aliz azonnal. „Itt ne merj hagyni vele egyedül!” – küldte Éva. „De most komolyan, miért?” – kérdezte újra. „Áh, semmi, csak baromi jó lenne, ha végre elmenne tárgyalni, vagy bánom is én hová, csak el. Szívesen vennék újra levegőt” – írta Aliz, és elhessegette az előző pillanatot, mintha meg sem történt volna. Nem tartotta lényegesnek, hogy megemlítse Évának azt a pillantást, mert már maga sem volt biztos benne, hogy valóban megtörtént, nem pedig csak beképzelte magának.

Ekkor hallotta a kitolódó szék robaját, mintha dühösen pattant volna fel róla a férfi, és már ott is állt mellette, egészen közel az asztalához. Aliz fel sem merte emelni a tekintetét, pontosan tudta, hogy ki áll mellette. Már az ismerős parfüm – amelyet egyébként titokban nagyon szeretett, mert olyan pasis volt az illata, olyan elegáns és olyan gazdag – elég lett volna, hogy összeszoruljon a gyomra, de ez a közelség, ez mindent vitt. Remegni kezdett a keze, és csak remélni tudta, hogy a férfi ezt nem látja. Óvatosan felemelte a fejét, és belenézett azokba az éktelenül szigorú kék szemekbe.

– Ms. Kovács, ezekkel készüljön el kettőre! – utasította Mr. Rettenet, és ledobott egy kupacot a már így is égig érő papírhalom tetejére. Majd hátat fordítva, határozott léptekkel elviharzott. Aliz leesett állal hallgatta döngő lépteit. Éva is tátott szájjal ült vele szemben. Majd egymásra néztek, és kitört belőlük a nevetés úgy, hogy nem tudták abbahagyni.

–Te, ez tudja a nevedet! „Miz Kovaccs” – próbálta utánozni amerikai akcentussal Aliz nevét, amitől csak még jobban kacagni kezdtek. Majd lehalkították a hangjukat és magyarra váltottak, mert sosem voltak biztosak, hogy Mr. Fielding mennyire érti meg a magyart, ezért óvatosabb volt, ha suttognak. Az irodában kötelezően angolul beszéltek egymással, amióta Mr. Rettenet Fielding nyolc hónapja megérkezett hozzájuk a bostoni cégközpontból. Senki nem tudott róla semmit. Van-e magyar rokonsága vagy esetleg családja itt, és miért pont ő jött Magyarországra. Senki nem mert magánjellegű kérdéseket feltenni neki, bár más jellegűt se nagyon.

– Elment? Mit látsz? – suttogta Aliz sürgetően Évának.

– Szerintem igen, de nagyon mérgesnek tűnt – suttogott vissza Éva közelebb hajolva Alizhoz.

– De ki bosszantotta fel? Te hallottad, kivel beszélt? – kérdezte Aliz, és közben gyorsan körülnézett, hogy nem hallgatja-e őket valaki.

– Nem, de a vonalason telefonált, valami ügyfél lehetett – mondta Éva. – Vaaagy… tudod a nő, aki a múltkor is kereste. Emlékszel? Te vetted fel és kapcsoltad be hozzá.

– Ó, igen – mondta izgatott hangon Aliz. – Akkor is egyből becsukta az ajtót, mert nem tudott kimenni telefonálni. Vajon miért nem a mobilját adta meg, ha nem akarta, hogy tudjunk róla? – morfondírozott hangosan.

– Talán mert nem is ő adta meg a számát, hanem megkeresték, vagy mert nem akarta, hogy tudják a mobilszámát. Húúú. Láttam, hogy letette, majd visszahívta az illetőt a vonalasról, miután becsukta az ajtót – csillant fel Éva szeme.

– Majd kifúrja az oldalamat a kíváncsiság! Mit gondolsz, mikor jön vissza? – kérdezte Aliz, mire Éva az órájára pillantott, és megállapította, hogy dél van. – Hát, valószínűleg kettő előtt nem. Biztosan ebédel is, ha már így elviharzott, amúgy meg kettőre kérte, hogy legyél kész az anyaggal. Szóval van két óránk – közölte Éva sokat sejtető arccal.

– Mit forgatsz a fejedben? – nézett rá Aliz kérdőn. Mindig ő volt az óvatosabb és a parásabb kettőjük közül. Éva néha olyan dolgokat is megcsinált, amit ő a legmerészebb álmaiban sem mert volna. Például legutóbb, amikor kávét vitt Mr. Fieldingnek, akkor simán belelöttyintett a kávéjába a lejárt, pulton felejtett tejből, ami már vagy három napja ott dekkolt. Aliz rettegve figyelte, míg Éva alig bírta visszafojtani vihogását, ahogy először a főnök szája rándult fintorba, aztán már az egész arca. Egészen kedves barázdák jelentek meg az arcán, mintha nevetőráncai lennének. Aliz biztosra vette, hogy ebből óriási balhé lesz, ezért dühösön odasziszegte Évának:

– Ez meg mire volt jó? Balhét akarsz?

– Nem, csak tesztelem, hogy működnek-e az arcizmai – suttogta vissza Éva. – Szerinted nem sorvadtak még el? Még sosem láttam semmilyen érzést az arcán. Most legalább tudjuk, hogy működik – felelte kuncogva és félig az asztala alá csúszva Éva. Aliznak igazat kellett adnia, tényleg sosem látszik rajta semmi. Most legalább látták fintorogni. Határozottan megérte a kockázatot, gondolta. Ekkor megúszták, Mr. Fielding ugyanis csak otthagyta az asztalán a savanyú italt, és folytatta a munkát rezzenéstelen arccal. Miből van ez?! – nézték hitetlenkedve a lányok.

Éva hirtelen csettintett a nyelvével, ezzel visszazökkentve Alizt a jelenbe. Ahogy ránézett Évára, egyből tudta, hogy kész tervei vannak. Ez sosem biztonságos, viszont annál nagyobb móka. Azt meg be kellett vallania magának, hogy ő is szeretett volna többet tudni Richard Fieldingről.

Éván látszott, hogy bármit is forgat a fejében, arról Aliz nem lesz képes lebeszélni. Nagyon makacs és vakmerő. Ebben a pillanatban fel is pattant a székéről, és Aliznak szegezte a kérdést: – Bent vagy kint? – nézett rá kérdőn. Aliz nem tudta, vajon mire gondol, de a bent mindig biztonságosabbnak tűnik, így gyorsan rávágta: bent. Éva elnevette magát, és megmarkolta Aliz kezét.

– Oké, akkor te mész be az irodájába, én meg őrködöm az ajtó előtt – állt elő a tervével Éva.

– Hogy mit csinálok?! – rökönyödött meg Aliz.

– Mit parázol? Bemész az irodájába, és benyomod az újrahívó gombot a telefonon. Ennyi az egész – közölte Éva olyan hangnemben, mintha épp azt mondta volna, hogy tegnap túróstésztát vacsorázott. Aliz próbált kihátrálni az irodából, behúzott nyakkal és olyan tekintettel, mint egy őzike, akire épp egy farkas néz. Éva azonban nem engedte, és egy határozott mozdulattal visszatolta az irodába.

– Mi van? Csak benyomod azt a gombot, és megtudjuk, hogy kivel beszélt! Ennyi az egész. Ráadásul nem is fogja észrevenni, mert nem marad nyoma sehol, csak simán újratárcsázza az utolsó hívást. Na, menj már, mert ha valaki felhívja közben, akkor buktuk az egészet! Te is akarod tudni, hogy ki a titkos idegen, nem? – nyaggatta megállás nélkül Alizt, aki tudta, hogy nincs más választása, különben élete végéig azt fogja hallgatni Évától, hogy elszalasztotta a „nagy lehetőséget”.

Remegő lábakkal közelített a telefon felé, érezte, hogy a térdei mindjárt megadják magukat, összecsuklik és beesik az íróasztal alá. Lélegezz, mondogatta magának, amit jógaórán annyiszor elmondtak már, de most nem segített. Éva rásziszegett az ajtóból:

– Csináld már, ne bénázz!

Erre Aliz felkapta a telefont, és hirtelen megnyomta az újratárcsázó gombot, hogy ne legyen ideje meggondolnia magát. Várakozás közben hallotta a szívdobogását a fülében. Levegőt sem mert venni, olyan ideges volt. Egy csörgés – próbálta elkapni Éva tekintetét, aki elvileg az ajtóban állt. Két csörgés – hol a fenében van Éva? Három csörgés – na jó, leteszem. És már tette volna le a kagylót, amikor egy férfihang szólalt meg a túloldalon, és bemutatkozott.

És ekkor megfordult vele a világ. Egy pillanatra minden megmerevedett, jeges rémület futott végig a gerincén. Kiesett a kezéből a kagyló, és élettelenül lógott lefelé az íróasztal sarkába akadva, ritmikusan lengve jobbra-balra. Csak bámult utána, de nem volt ereje megmozdulni, próbált levegőhöz jutni. Egy pillanat alatt ismét a sötét és dohos pincében találta magát, keze szorosan a falon felfutó csőhöz kötve. Már nem volt ereje rángatni, már nem volt ereje kiabálni. A csuklójába belevágott a gyorskötöző, és égő fájdalmat érzett minden mozdulatra. Fázott, rettenetesen fázott.

A telefon puffanásától megijedve Éva rontott be az irodába, és ott találta Alizt, aki üveges tekintettel bámult maga elé. Gyorsan berohant hozzá, és megrázta. – Mi történt? – kérdezte, de Aliz csak kifejezéstelen arccal nézett át rajta. – Aliz, válaszolj! Ki volt az? – kérdezte ezúttal erélyesebben. Aliz továbbra sem tudott megszólalni, de ha képes lett volna rá, akkor sem mert volna, ugyanis Mr. Fielding ekkor lépett be az ajtón. Az üvegfalú iroda előtt megtorpanva kérdő tekintettel meredt rájuk. Olyan volt, mintha hirtelen megállt volna az idő, vagy legalábbis megfagyott volna. Csak álltak ott hárman és bámultak egymásra. Alizban nagyon furcsa érzések kavarogtak. Tudta, hogy most nem bírja elmesélni Évának, ami történt. Egyszerűen nem. A múlt kísértette meg egy pillanatra, a múlt, amit annyi éven át el akart felejteni. Megint itt volt. Szinte érezte a bőrén a jeges érintését. Kirázta a hideg, megborzongott. Ekkor elsőnek Éva nyerte vissza a lélekjelenlétét, és átkarolta Alizt, hogy kikísérje az irodából. Ahogy feltekintett Mr. Rettenetre, úgy tűnt, mintha a férfi szemében egy pillanatra aggodalom csillant volna.

– Elnézést, Mr. Fielding, igazán sajnálom, hogy így bejöttünk az irodájába, de hallottunk egy koppanást, és beszaladtunk megnézni mi lehetett az – próbált magyarázkodni Éva. – De láttuk, hogy szerencsére csak a telefon volt, ami leesett. Talán nem jól tette vissza a helyére, uram – magyarázkodott tovább, közben Alizt maga előtt tolva igyekezett kijutni az oroszlán ketrecéből. Bal kezével hátranyúlva gyorsan visszatette a még mindig az asztal szélén himbálózó telefonkagylót. Richard továbbra sem vette le a szemét róluk, de nem lehetett eldönteni, hogy elhitte-e a sztorit vagy nem, vagy hogy mit gondol és mennyire lehet dühös.

– Jól van? – érdeklődött, Aliz felé intézve a kérdését. Aliz tudta, hogy válaszolnia kell valamit, próbálta felemelni a fejét és ránézni, de csak egy halk igent sikerült kipréselnie magából. Ahogy visszaértek az asztalukhoz, érezte, hogy most nincs ereje Éva kérdéseire válaszolni. Felkapta a táskáját a széke mellől, ahová reggel ledobta, és kiszaladt az utcára. Levegőre volt szüksége. Biztos volt benne, hogy furcsállni fogják a viselkedését odabent, de most képtelen volt ott maradni akár csak egy perccel is tovább. Minden összezavarodott benne, egyszerűen minden. A fülében csengett a név, amely pár perccel ezelőtt hangzott el a telefonban, és próbálta azt hinni, hogy csak tévedés, vagy csak a képzelete szórakozik vele. De még a hang is ott zakatolt a fejében. A hang, melyet olyan régóta el akart felejteni. Mélyeket szívott a friss levegőből, és kezdett megnyugodni. Az ősz végi napsütés finoman megsimogatta az arcát. Behunyta a szemét, és ott a járda közepén ácsorogva várta, hogy lelassuljon a szívverése, közben tudomást sem véve a nekiütköző gyalogosokról. Nem tudta, meddig állhatott ott, de lassan kezdett beszivárogni a tudatába a külvilág zaja, az autók dudálása, az ajtók csapódása, a sarki zöldséges előtt álló kofa alkudozása. Az évek alatt kialakított túlélőtechnikájához fordult, és halkan mantrázni kezdte magában a bevált szavakat: jó helyen vagy, biztonságban vagy. Kinyitotta a szemét és körülnézett. Úgy nézett szét, mintha most először látná a forgalmas utcát, ahol nap mint nap végigsétált. Mindig gyalog ment dolgozni, mert a metró sötétjétől rettegett, viszont imádta a város nyüzsgését figyelni séta közben, megnyugtatta a tudat, hogy ilyen sokan vannak körülötte.

Úgy döntött, hogy betelefonál az irodába és beteget jelent. Tudta, hogy Éva nem fogja annyiban hagyni az eltűnését, ezért gyorsan küldött neki egy SMS-t. „Este hívlak, most iszonyúan fáj a fejem, muszáj lelépnem” – gépelte be gyorsan, közben már el is indult a hazavezető úton, felgyorsítva lépéseit, nehogy a végén Éva még utána szaladjon kérdőre vonni. Tudta, hogy értékelnie kellene barátnője aggódalmát, de ebben a pillanatban ez inkább teher volt. Biztosan meg fogja érteni, nyugtatta magát.

Ezután Alfit hívta fel a recepción.

– Alfréd, ugye tudod, hogy nagyon kedvellek? – próbálva magára jókedvet erőltetni kérdezte szuperkedves „lécciteddmármegnekem” hangon a fiútól.

– Igeeen, mit szeretnél? – kérdezett vissza Alfi olyan hangon, amelyből Aliz rögtön tudta, hogy nagyon sokba fog ez neki kerülni.

– Oké, oké, igen. Kérni szeretnék valamit, de nem ingyen. Hmmm, mondjuk két csomag Hersley’s csokigolyó? – általában ezt használta lefizetőeszköznek a recepciós fiúnál, mert pontosan tudta, hogy ez az érzékeny pontja.

– Oké, mondd! – válaszolt unott hangon Alfi.

– Hát, arról lenne szó, hogy hmmm, nos, be kellene kukkantani Mr. Fieldinghez, és… – kezdte Aliz.

– Na állj! Állj, állj, állj! Erről szó sem lehet, nincs az a mennyiségű Hersley’s, amiért betenném oda a lábam! – szakította félbe a fiú, kicsit affektálásba forduló hangon.

– Ne már, Alfi, lécci, lécciii! – fogta könyörgőre a lány. – Muszáj! Akkor legyen három csomag, de tedd meg, kérlek! Nagyon fontos lenne – próbálkozott Aliz könnyekkel küszködve. Ezt Alfi is érezte a hangján, ezért kicsit megenyhülve folytatta.

– Na és mégis mit kellene mondanom neki? Ha esetleg úgy döntenék, hogy hajlandó vagyok rá?

– Hát, hogy nagyon fáj a fejem és muszáj volt hazamennem, de holnap bejövök korábban, és pótolom – hadarta el a lány egy levegővel. Egy pillanatra elcsendesedett a vonal, Aliz megijedt, hogy Alfi letette. – Hahó, ott vagy még? – kérdezte halk, bizonytalan hangon.

– Négy. Hallod? Négy zacskó csoki! És hozol nekem reggelit is holnap – tette le Alfi a telefont.

Aliz nagyon lassú sóhajjal fújta ki a levegőt megkönnyebbülésében. Szeretett volna minél előbb otthon lenni a lakása biztonságában, és egy forró csoki meg a kutyája társaságában elfelejteni mielőbb, ami történt. Az otthonának gondolata mindig jó érzéssel töltötte el, bármilyen kicsi is volt, nagyon büszke volt rá. Az első dolog volt az életében, ami csak az övé, és ami pont olyan, amilyennek megálmodta. Szaporázta a lépéseit, és szinte már kocogott hazafelé.

Aznap este nem jött álom a szemére, ami egyáltalán nem volt meglepő. Ismerte már az érzést, hisz hónapokon át kísértette az álmatlanság. Az volt a legfájóbb az egészben, hogy mostanra sikerült elfelejtenie azt a hangot, legalábbis azt hitte. Még mindig olyan érzése volt, mintha áramütés érte volna délelőtt.

AKKOR

2015. TAVASZ–NYÁR

Hangosan kacagott, ahogy a fiú hamisan énekelte a rádióból üvöltő számot, miközben kezét a térdén pihentette. Le voltak húzva az öreg autó ablakai, hajukba belekapott a szél. Nem számított, hogy az öreg roncs szinte szétesik alattuk, vagy hogy a zsebükben lévő pár pennyből nem jutnának messzire. Boldogok voltak és gondtalanok. Az osztálytársnői mind furcsán néztek rá, mert őt nem érdekelték a gimis srácok, nem akart nekik tetszeni. A lányokkal jóban volt, de sosem tartozott a menő csajok közé, a pomponcsapatba sem jelentkezett soha, de még a sulis bulikba sem gyakran ment el, csak ha az anyja vagy Charlotte, a legjobb barátnője rákényszerítette. Mégis népszerű volt, mert a gimiben ő hozta a legjobb versenyeredményeket nyelvekből és irodalomból, a suliújság főszerkesztőjeként pedig egy hatfős csapatot irányított, és ez igen nagy dolog volt. A tanárok is kedvelték, néha talán kivételeztek is vele, tudván, hogy édesapja elhagyta a családot, így a kislányból igen hamar vált önálló nagylány.

Pár hónappal korábban, egy tavaszi napon, órák után elindult, hogy összeállítsa a következő heti suliújságot. A szerkesztőség – amit csak ők hívtak így, mert sokkal komolyabbnak hangzott, mintha azt mondták volna, hogy a technikaszertár, ahol valójában helyet kaptak – a folyosó végén volt, az öltözőszekrények után. Aliz menet közben megállt a szekrényénél, hogy betegye a könyveit és kivegye a szendvicsét. Ahogy kinyitotta az ajtót, egy szürkés boríték esett ki belőle, és épp a cipője orránál landolt a kövön. Meglepődve hajolt le érte. Nem volt rajta írás, fogalma sem volt, mi lehetett. Betette a táskájába a szendvicse mellé, és elindult a suli kertjébe a kedvenc padjához, ami egy nagy platánfa alatt állt. Itt szokott ebédelni, miközben átolvasta a beérkezett cikkeket. Bárki írhatott az újságba, sőt buzdították is a srácokat, hogy írjanak. A főszerkesztő kiválasztotta az értékelhető anyagokat, melyeket kiadott a szerkesztőknek, hogy alakítsák át azokat kiadható formára. A szerzők többnyire aláírták a nevüket, így büszkélkedhettek vele, hogy megjelent a cikkük az újságban. Általában véleménycikkek érkeztek trendi eseményekről és persze egyetemi lehetőségekről, ami a felsőbb évesek reszortja volt. Aliz két cikk olvasása között benyúlt a táskájába, és megakadt a szeme a borítékon, amit a szekrényébe dobtak be. Furcsállta, mert az írásokat a szerkesztőség postaládájába várta, ezért nem tudta mire vélni a névtelen levelet. Lassan félretette a kezében lévő kupacot, és kibontotta a szürkés borítékot.

Egy gyönyörű napfelkeltét ábrázoló apró festmény volt benne, alatta csupán egy dátum és a kép címe: Hajnali üdvözlet. A napfelkelte az ő tengerpartjukon volt ábrázolva. Felismerte.

Nem volt rajta név. Aliz elmerült a színek kavalkádjában, és szinte átélte a csodás pillanatot, ahogy felkel a nap. Gyakran kiült megnézni, mert mindig is imádta. Magával ragadta a kép hangulata, a melegség, amit árasztott és az új kezdet, amit üzent. Megfordította a lapot, de a hátulján nem talált semmit. Az ismeretlen festő vajon az újságnak szánta, vagy neki? Egy darabig morfondírozott, hogy ki lehetett az, de senki nem jutott eszébe, akiről el tudta volna képzelni, hogy ilyen látásmóddal rendelkezik. Lassan összehajtotta a lapot, és óvatosan visszatette a borítékba. Belefogott egy újabb cikk olvasásába, de gondolatai minduntalan visszatértek a titokzatos festményhez. Nem igazán tudott figyelni arra, hogy mit olvas. Pár perc múlva feladta a próbálkozást, összeszedte a holmiját, és elindult a szerkesztőségbe.

Késő délután ért haza, az anyja még nem volt otthon, ezért úgy határozott, hogy lemegy a partra sétálni egy kicsit, hogy megmozgassa elgémberedett tagjait a hosszú ücsörgés után. A kora tavaszi délután ellenére a nap már próbálgatta az erejét, így csak a kabátját kapta fel, nyaka köré tekerte kedvenc sálját, és már indult is. Anyjával azért költöztek ide Felixstowe-ba, miután az apja elment Kanadába, hogy közel legyenek a nagyanyjához. Ő még nagyon kicsi volt, így nem nagyon emlékezett a részletekre, de arra igen, hogy mennyire imádta a tengert már az első naptól fogva. Azóta sem tudott betelni vele. Gyakran kijártak anyjával ide, és amíg még tudott, Henriett is velük tartott. Hosszú sétákat tettek az apró, színes faházakkal szegélyezett parton, fagyit ettek a promenádon, és nézték a hatalmas teherszállító hajókat, ahogy kifutnak a kikötőből. Alizt még sok évvel később is lenyűgözte az elé táruló látvány. Amióta egyedül járt ki sétálni, legszívesebben azt a szakaszt kereste fel, ahol már nem voltak strandolók, csak hosszú, homokos föveny nyúlt el, ameddig a szem ellátott. Sokszor vitt magával könyvet is. Ilyenkor teljesen elmerült az olvasásban, háttérben a tenger morajlásával.

Ahogy leért a partra, ismét eszébe jutott a rejtélyes festmény, amit végül nem hagyott a szerkesztőségben. Nem tudta, hogy a küldője vajon azt szerette volna, ha megjelenik a lapban, vagy csak neki szánta? Jobbnak látta, ha egyelőre nem szól róla senkinek. Igazság szerint legszívesebben kitűzte volna a falára, hogy bármikor gyönyörködhessen benne.

Napokig hordozta a táskájában a borítékot egy könyvbe téve, nehogy meggyűrődjön, végül a kiadás előtti utolsó egyeztetésen egy hirtelen ötlettől vezérelve elővette, és megmutatta a szerkesztőcsapatnak.

– Mit szólnátok, ha a megszokott fotók mellett most egy festményt is tennénk a lapba? – nézett kérdőn a többiekre, akik tátott szájjal gyönyörködtek a képben.

– Ez egy remekmű! Ki festette? – tette fel a kérdést Charlotte, aki általános iskola óta elválaszthatatlan barátnője volt Aliznak.

– Nem tudom, mert név nélkül dobták be – válaszolta a lány, elhallgatva azt az apróságot, hogy nem a postaládába, hanem az ő szekrényébe tették. Tudta, hogy ez egy ingoványos talaj, mert ha neki szánták és nem az újságba, akkor valakit nagyon meg fog sérteni, pedig ezt igazán nem szerette volna. Sokat törte a fejét, hogy ki lehetett, nyitott szemmel járta az iskolát, megállt a faliújságok előtt, és megnézte valamennyi évfolyam összes kiállított rajzát, abban reménykedve, hogy talál valami hasonlóságot valamelyik kép és a bedobott festmény között. Akkor lett volna esélye beszélni az illetővel, tisztázni, hogy mi volt a szándéka a levelével. Sajnos nem talált olyat, amely csak a közelébe ért volna a remekül kidolgozott műnek. A többiek előtt állva érezte, hogy kissé elpirul, de reménykedett benne, hogy ezt ők nem vették észre.

– Szavazzunk? Vagy egyetértünk, hogy kár lenne kihagyni ezt a képet? – tette fel a kérdést, bár társai arcán végignézve már tudta, hogy a kép bekerül a lapba. Mivel mindenki egyetértően bólogatott, Aliz elintézettnek tekintette a kérdést, és lezárta az értekezletet.

Miután mindenki elment, és ő épp a táskájába pakolt be, Charlotte jelent meg a terem ajtajában.

– Elmondanád, hogy mi történt? – nézett rá barátnője kérdőn.

– Mire gondolsz? Lezártuk a lapot kiadásra – tette a hülyét Aliz.

– Pontosan tudod, hogy mire gondolok – mondta Charlotte kicsit dühösebben. Aliz tisztában volt vele, hogy barátnője úgy ismeri őt, mint a tenyerét. Az ő figyelmét nem kerüli el, ha ő elpirul vagy valamit elhallgat. Nagyot sóhajtva, megadóan rogyott le egy székre, Charlotte pedig azonnal mellé telepedett.

– Oké, oké, igazad van. Valamit nem mondtam el. De csupán azért, mert azt gondoltam, ha senkinek nem szólok róla, akkor rajtam kívül mindenki ártatlan maradhat – kezdte magyarázatát Aliz, majd részletesen beszámolt barátnőjének arról, mi módon került hozzá a kép és hogyan próbálta megtalálni a gazdáját.

– Biztos vagy benne, hogy jó döntést hoztál? – szegezte neki az őbenne is motoszkáló kérdést Charlotte.

Aliz nem tudott rá hirtelen válaszolni, végül megvonta a vállát.

– Hát tudod, már kimondtuk. Eldöntöttük. Majd meglátom a következményét – zárta le a beszélgetést Aliz.

Természetesen az újság óriási sikert aratott a napfelkeltés festménnyel a címlapon. A tanárok külön gratuláltak a csapatnak az igényes és sikeres munkájukhoz. Aliz kicsit félénken ment ki a folyosóra az első órákban, amikor már mindenki a lapot forgatta. Aztán hazafelé bátortalanul nyitotta ki a szekrényét, lesz-e benne vajon egy levél, amiben a titkos művész haragjának ad hangot, de nem volt. Kissé megnyugodott, pár nap múlva pedig már egészen biztos volt benne, hogy nem okozott bajt a döntésével.

A napok gyorsan teltek, egyre melegebbek voltak a délutánok, Charlotte és Aliz gyakran mentek ki a partra, beszélgettek az iskolai pletykákról, tervezgették a jövőjüket. Charlotte akkor már tudta, hogy az orvosi egyetemre fog jelentkezni, Aliz azonban még bizonytalankodott, mert nagyon vonzotta az irodalom, de az újságírás szintén nagy álma volt. Igazi cikkeket akart írni, igazi újságokba. Sokat beszélgettek erről, de tudták, hogy van még egy nyaruk, ami gondtalan lesz, és az utolsó évben is ráérnek eldönteni.

Péntek délután mindenki megkönnyebbülve dobta le a hátizsákját, és megbeszélték, hogy lemennek a partra inni valamit meg dumálni. Charlotte és Aliz együtt mentek oda a többiekhez, akik már a homokra terített pokrócokon nyújtóztak, élvezve a nap melegét. Ethan és Harry mint a suli rosszfiúi természetesen egy doboz sört szorongattak, míg a többiek, Will, Tom és Oliver, beérték üdítővel. Ann, Kate és Nicole a fiúk között foglaltak helyet, de láthatóan mindegyikük Tom közelébe próbált férkőzni. Ő volt az iskola legjóképűbb és legizgalmasabb fiúja. Soha nem állt szóba komoly lányokkal, inkább a cicababákkal lógott, de amúgy elég keveset lehetett tudni róla. Ann halálosan szerelmes volt belé, de persze ezt sosem merte volna bevallani neki. Fura volt, hogy Tom most odacsapódott hozzájuk, mert ő és Harry már végzősök voltak. Ha hétvégente bulizni indultak, sosem tartottak velük, ők más társaságba jártak. Sűrűn összeakadtak velük a szórakozóhelyeken, ilyenkor udvariasan biccentettek nekik, de nem ültek át hozzájuk. Tomot többnyire az egyetemistákkal lehetett látni, az oldalán mindig másik szőke lány csüngött ékszerként, ilyenkor Ann reménytelenül nagy szemekkel nézett rá, de a fiú nem vett róla tudomást, vagy legalábbis úgy tett. Aliz reménykedett, hogy ezúttal végre szóba áll majd a lánnyal, aki most majdnem mellette ült a pokrócon. Körülnézett, hogy hová ülhetne le, mire Tom a mellette lévő üres helyre mutatott, de ezúttal ő nem vett tudomást a gesztusról, mert esze ágában sem volt beülni közéjük. Így helyet foglalt a pokróc túloldalán, ahol Will azonnal a vállára tette a kezét, és közelebb húzta magához.

– Gyere, öreglány, ünnepeljük meg az újságodat! – mondta a fiú, és koccintásra emelte az üdítősdobozát. Aliz mosolyogva viszonozta, és közben hálás volt azért, hogy ilyen jó barátai vannak. Will-lel már a gimi első évében nagyon megkedvelték egymást, amikor az első projektmunkájukon dolgoztak késő estébe nyúlóan. Rengeteget nevettek, és úgy érezték, mintha mindig is ismerték volna egymást. Azóta elválaszthatatlanok lettek. Charlotte kezdetben féltékenykedett Willre, hogy ellopja a legjobb barátnőjét, de később már ő is ragaszkodott ahhoz, hogy csatlakozzon hozzájuk, ha mentek valahová. Aliz úgy gondolta, Charlotte titokban beleesett a fiúba, és ezért változott meg a véleménye róla. Ezen mondjuk nem is csodálkozott, mert Will magas volt, szőke és nem nagyon takargatta gyönyörűen kidolgozott izmait. De Aliz valahogy sosem tudott úgy gondolni rá, mint férfira. Neki nem jött be az izmos macsó stílus, bár a pökhendi és lenéző sem, amit viszont Tom képviselt. Nem is bánta, hogy nincs potenciális fiú jelöltje, mert így legalább csak a jövőjére és a tanulásra koncentrálhatott. Tizenhét évesen ez a legfontosabb, próbálta elhitetni magával.