Jane McGonigal

Elképzelhető

Hogyan valósítsuk meg
az általunk vágyott jövőt a képzelőerőnk
és a rezilienciánk fejlesztésével?

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Imaginable. How to see the future coming and feel ready for anything – even things that seem impossible today

Copyright © 2022 by Jane McGonigal
All rights reserved.

Fordította © Kenyeres Anna, 2023

Szerkesztette: Illényi Balázs

Borítóterv © Sólyom Melinda, 2023
Borítófotó © Cagkan Sayin / Shutterstock

A könyv megjelenését az i-Tango támogatta.

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Árkos Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 507 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Kelly McGonigalnek, aki hat perccel él a jövőben

Tartalomjegyzék

Előszó a magyar kiadáshoz

Bevezető

első rész: Elménk felszabadítása

1. Utazás tíz évvel a jövőbe

2. Az időutazás mestersége

3. Játék a jövőbeli forgatókönyvekkel

4. Legyünk elsőre nevetségesek!

5. Állítsuk a feje tetejére a világot!

második rész: Gondoljunk az elgondolhatatlanra!

6. Keressük a jeleket!

7. Válasszuk ki, milyen jövőformáló erőkkel foglalkozunk!

8. A nehéz empátia gyakorlása

9. A mögöttes betegség meggyógyítása

harmadik rész: Képzeljük el az elképzelhetetlent!

10. Kalandra fel!

11. Szimuláljunk olyan jövőt, amilyet csak szeretnénk!

12. Töltsünk tíz napot a jövőben! Játékra fel!

1. Jövőszimuláció – Úton a zérófória felé

2. jövőszimuláció – Köszöntőbuli

3. jövőszimuláció – Tízéves tél

Záró gondolatok

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Játékok, forgatókönyvek és szimulációk

Ha játszanánk a jövővel:

Bemelegítés 1.: Mikor kezdődik a jövő?

Bemelegítés 2.: Lepjük meg a jövőkutatót!

Bemelegítés 3.: Százféleképpen lehet minden másképp a jövőben

1. Jövőforgatókönyv: Köszönetmondó nap

2. Jövőforgatókönyv: „Megnézték már az aszteroida-előrejelzést?”

3. Jövőforgatókönyv: Globális vészhelyzeti spermagyűjtés

4. Jövőforgatókönyv: Orvosságos zacskó

5. Jövőforgatókönyv: Ne keressenek rá az arcomra!

6. Jövőforgatókönyv: „Megnevezte már a kihívását?”

7. Jövőforgatókönyv: A nagy lekapcsolás

8. Jövőforgatókönyv: Duplázzuk meg a pénzünket!

9. Jövőforgatókönyv: Vonyítás

10. Jövőforgatókönyv: Az alfa-gal-válság

11. Jövőforgatókönyv: Érezzük a jövőt!

1. Jövőszimuláció: Úton a zérófória felé

2. Jövőszimuláció: Köszöntőbuli

3. Jövőszimuláció: Tízéves tél

Előszó a magyar kiadáshoz

Kedves Olvasó!

Az általunk képviselt nemzetközi elemző és kutató cég nap mint nap kiszámíthatóvá teszi a jövőt és támogatja az ügyfeleit vezetői döntésekben. Jane McGonigal még ennél is tovább megy. Könyvében megmutatja, hogy a jövőt nem csak kutatások segítségével lehet előre jelezni. Megtanítja az olvasót arra, hogy hogyan tud olyan jövőt elképzelni, amely aztán jó eséllyel meg is valósul.

Sziklamászó körben létezik egy mondás: „Csak el kell hinni. Minden fejben dől el”. Igen, még a jövő is.

El tudjuk képzelni, hogy milyen lesz a jövő kettő, öt vagy tíz, esetleg húsz év múlva? Tudjuk-e a képzelőerőnket használni olyan „elképzelhetetlen” és hihetetlen forgatókönyvekre, mint amilyen a Covid–19-járvány volt?

Az Elképzelhető szerzője, Jane McGonigal játéktervező és jövőkutató izgalmas utazásra invitál minket a képzelőerő világába, hogyan használjuk az elménk erejét és hagyjuk szabadon szárnyalni, kalandozni a képzeletünket annak érdekében, hogy a most még „elképzelhetetlennek” látszó és „elgondolhatatlan” lehetőségekre is fel tudjunk készülni. Hogyan fejleszthetjük a képzeletünket úgy, hogy olyan – esetleg negatív és pozitív – szituációkban képzeljük el magunkat, amelyek hosszú távon segítenek minket a személyes céljaink elérésében és a világunk jobbá tételében?

A szerző rengeteg inspiráló példát mutat be olyan emberekről, akik a képzeletük erejével csodálatos dolgokat hajtottak végre, és arra buzdít bennünket, hogy mi is merjünk nagyot álmodni, és ne féljünk az álmokat valóra váltani. Ugyanis, ha előre felkészülünk olyan eseményekre, amelyek akár be is következhetnek, akkor az adott helyzetben sokkal hatékonyabban fogunk cselekedni. Így könnyebben valósítjuk meg az elképzelt jövőnket, sőt, akár a negatív következményeket is el tudjuk kerülni – olyan cselekedeteket hajthatunk végre a jövő bekövetkeztéig, amelyek csökkentik a negatív hatásokat. Pontos útmutatót és tanácsokat ad ahhoz, hogy hogyan lehet a pozitív gondolkodás és a kreativitás segítségével elérni a kitűzött célokat, hogyan tudunk hatékonyabban kommunikálni másokkal, és hogyan lehetünk boldogabbak és elégedettebbek az életünkkel.

Jó olvasást kívánok!

Budapest, 2023. 06. 02.

Papp László

Bevezető
Üdvözlet az elképzelhetetlen események és elgondolhatatlan változások korában!

Az egész bolygó sokkos állapotban van.

A 2020-as és 2021-es esztendők során több mint két és fél millió olyan cikk vagy híradás látott napvilágot, amelyek címében szerepelt az „elképzelhetetlen” szó.

Több mint hárommillió esetben pedig az „elgondolhatatlan” kifejezéssel találkozhattunk.1

Mindannyian átéltük ezeket a történéseket.

Szembesültünk egy világjárvány korábban elképzelhetetlen hatásaival: az egészségügyi ellátás összeomlásával, több százmillió „nem létfontosságú” munkahely hirtelen megszűnésével, a globális várható élettartam többéves csökkenésével.

Azelőtt elgondolhatatlan változtatásokkal próbáltuk túlélni a pandémiát: lezártuk a határokat, otthon maradtunk, távmunkát végeztünk, és minden mást is távolról csináltunk.

Eközben sosem látott időjárási események fenyegették városainkat és egészségünket: rekordforróság, áradások, heves viharok, pusztító erdőtüzek és mérgező légszennyezés.

Hallottunk furcsaságokról, amelyekkel régebben nem találkoztunk. Egy társasház az éjszaka közepén hirtelen összedőlt a klímaváltozás romboló hatásai miatt. Az Egyesült Államokban a csőcselék megrohanta a törvényhozás épületét, hogy az elnökválasztás eredményét semmissé tegye. Megdöbbentően hatékony álhírterjesztők az amerikai népesség 20 százalékával elhitették, hogy a vakcinákban mikrocsip van, így sokan visszautasították az olcsó, életmentő lehetőséget.

Az „elképzelhetetlen” és „elgondolhatatlan” szavak gyakorisága fontos dolgot árul el az emberiség állapotáról. A valóság váratlanul csapott le ránk. Csak kapkodjuk a fejünket a közelmúlt eseményei miatt, amelyek halomra döntötték korábbi feltevéseinket és meggyőződéseinket.

Nem csak arról van szó, hogy nem láttuk előre, mi fog következni. A szavakból szomorúság is árad. Az „elképzelhetetlen” a „szívszorító” megfelelője lett: elképzelhetetlen fájdalom, elképzelhetetlen veszteség, amelyhez még a legmélyebb együttérzés is kevés. Az „elgondolhatatlan” pedig azt is jelenti, hogy „igazságtalan”, „kegyetlen” vagy „elfogadhatatlan”: elgondolhatatlan mulasztás, elgondolhatatlan nemtörődömség. Ez a két, manapság oly gyakori szó tehát nemcsak megdöbbenésünkről árulkodik, hanem arról is, hogy komoly traumák értek minket.

Hogyan készülhetünk fel a jövőre, amikor váratlan megrázkódtatások látszólag véget nem érő áradata zúdul ránk? Hogyan lelhetünk belső békére és érezhetjük magunkat biztonságban, miközben állandóan a következő „elképzelhetetlen” eseményre vagy „elgondolhatatlan” változásra készülünk? Hogyan tekinthetünk reményteljesen a jövőbe, amikor már azt sem tudjuk megmondani, milyen lesz a világ egy hét múlva, nemhogy egy év múlva?

De talán ennél alapvetőbb kérdésekkel kellene kezdenünk. A közelmúlt eseményei vajon tényleg elképzelhetetlenek voltak, mielőtt megtörténtek? A következményeikre valóban lehetetlen lett volna gondolni, mielőtt valósággá váltak?

Hadd meséljek egy történetet!

Amikor a pandémia híre 2020. január elején először felröppent, rengeteg érdekes e-mailt és SMS-t kaptam, és mindegyik valami ilyesmiről szólt: „Jane, te korábban készítettél jövőszimulációt egy légúti betegség okozta világjárványról. Mit gondolsz a mostani eseményekről? Mit kellene tennünk?” Nemcsak a barátaim és családtagjaim bombáztak efféle üzenetekkel, hanem a Szilícium-völgy legnagyobb vállalatainak vezetői, állami szervek és nemzetközi alapítványok is. Jól emlékeztek: régebben valóban lefuttattam egy világjárvány-szimulációt.

Játéktervező vagyok, és olyan szimulációk készítésével foglalkozom, amelyek segítenek az embereknek maguk elé képzelni a jövőben várható legnagyobb globális kihívásokat. Az én vezetésemmel készült 2008-ban a Superstruct nevű, hathetes jövő-előrejelző program is. A kaliforniai Palo Altóban működő Jövőkutató Intézet (Institute for The Future) Tízéves előrejelzési csoportja futtatta le ezt a szimulációt. A célja az volt, hogy felvázolja mindazokat a gazdasági, politikai, társadalmi és érzelmi hatásokat, amelyek egy globális fenyegetés, például egy világjárvány esetén várhatóak. A szimuláció tizenegy év múlva a jövőben, 2019 őszén játszódott. Világszerte csaknem tízezer ember képzelte el, milyen lenne ötféle veszélyhelyzet egyikét átélni – ezek között szerepelt egy ReDS (légzésielégtelenség-szindróma) nevű képzeletbeli vírus globális terjedése is.

A szimuláció során nem végeztünk matematikai számításokat. Egyszerűen arra kértük a résztvevőket, jósolják meg, hogy ők személyesen mit éreznének és hogyan cselekednének, ha egy ilyen járvány felütné a fejét. Hogyan változnának meg mindennapi szokásaik? Milyen típusú társas interakciókat kerülnének? Otthonról dolgoznának-e – lehetséges lenne-e ez egyáltalán a számukra? Önkéntes karanténba vonulnának-e, és ha igen, mikor, miért és mennyi időre? Hatósági karantén esetén milyen problémákkal találkozhatnának? Milyen támogatásra és forrásokra lenne szükségük? Hogyan próbálnának segíteni másoknak? Szimulációnk nem algoritmusokra épült, hanem a társas és érzelmi intelligenciára. Résztvevőink több ezer történetet meséltek arról, hogy ők személy szerint mit tennének egy légúti betegség okozta pandémia esetén, mi pedig online összegyűjtöttük és elemeztük ezeket.

Amikor 2020 elején az új típusú koronavírus először keltett globális figyelmet, úgy gondoltam, megosztom a világgal sokszereplős szimulációnk legfontosabb eredményét, jelesül a benne részt vevők jóslatait. A kutatás egyik fő kérdése az volt, hogy az emberek milyen körülmények esetén szegülnének szembe az önkéntes karantén és távolságtartás szabályaival. Adataink alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a szuperterjesztés szempontjából leginkább a vallási szertartások, második helyen az esküvők, harmadik helyen pedig a temetések jelentenének kockázatot. Az emberek ugyanis ezeken az érzékelt veszély dacára is nagyobb valószínűséggel vennének részt. Az is egyértelműen kiderült számunkra, hogy az egyedülálló fiatalok akkor is el akarnának menni éjszakai klubokba és bulikba, ha az ilyen jellegű összejöveteleket betiltanák.

Kutatási eredményeink bemutatására 2020. február elején kollégámmal, a Jövőkutató Intézetben dolgozó Vanessa Masonnel nyilvános webes szemináriumot tartottunk „Kérdezze a jövőkutatót!” („Ask a Futurist”) címmel. Próbáltuk a tőlünk telhető legjobb tanácsokat adni a kibontakozó, még szinte meg sem nevezett pandémiához kapcsolódó teendőket illetően. Például: „Adataink szerint azoknak, akik vallási gyülekezetet vagy közösséget vezetnek, terveket kell kidolgozniuk, hogyan tarthatnak virtuális istentiszteleti alkalmakat.” Illetve: „Ha esküvőt, szakmai konferenciát, találkozót vagy partit szervezünk, inkább mondjuk le, mert az emberek az ilyen rendezvényeken egészségük kockáztatása árán is részt vesznek egy világjárvány alatt.” A következő hónapokban megjelenő szalagcímek egyértelműen alátámasztották, hogy a szimulációkon alapuló javaslataink hasznosak és megvalósíthatók voltak. Az emberek a valódi pandémia alatt úgy viselkedtek, ahogy a szimulációban részt vevők megjósolták: a tilalom ellenére nagy esküvőket tartottak; az otthonmaradásra felhívó üzenetek dacára éjszakai klubokba jártak; pozitív Covid-teszttel istentiszteletre mentek; tünetes betegként is részt vettek temetéseken, holott karanténban kellett volna maradniuk. A szimulációk forgatókönyvei valóságos és gyakori szuperterjesztő eseményekké váltak.2

A webináriumon és a hozzám fordulóknak adott tanácsok között is megemlítettem, hogy adataink szerint a maszkviselést sokan igen nagy kényelmetlenségként élnék meg. A Superstruct játékban arra kértük a résztvevőket, hogy mindennapi tevékenységeik során próbálják ki a maszkviselést különböző társas környezetekben. Szerettük volna, ha hozzászoknak, hogy valódi járvány esetén könnyebben kövessék ezt a gyakorlatot. Résztvevőink beszámolói alapján azonban tudtuk, milyen erős társadalmi korlátokkal kell szembesülni, ha le akarjuk küzdeni a maszkviseléssel szembeni ellenállást, és elérni, hogy az emberek „normálisnak” érezzék. A probléma sokkal nagyobb méretekben jelent meg a valóságos Covid–19-járvány alatt, különösen az Egyesült Államokban.

Arról is beszéltünk, milyen nagy gondot jelenthet a dolgozó édesanyáknak, ha bezárnak az iskolák a pandémia miatt, mert a szimulációban részt vevő anyukák elmondták, micsoda lehetetlen küldetés lenne az otthoni tanítást összeegyeztetni a munkával, ha úgy alakulna a helyzet. Most már tudjuk, hogy a Covid-járvány alatt anyák milliói kényszerültek otthagyni az állásukat, mert az iskolabezárás miatt napközben is nekik kellett gondoskodniuk gyermekeikről.3

Az online szeminárium során arról is szót ejtettünk, milyen nehéz lesz az embereknek követni a közegészségügyi ajánlásokat, otthon maradni és nem érintkezni másokkal, ha nem kapnak jelentős anyagi támogatást. Elmondtuk, hogy fontos lenne pénzbeli segítséget nyújtani a lakosságnak, és a pandémia alatt az is kiviláglott, hogy ahol a kormány rendszeres anyagi támogatást vagy bérvédelmet biztosított, az emberek jobban betartották az előírásokat, így a vírus is kevésbé terjedt.4

Büszke vagyok rá, hogy ilyen pontos előrejelzéseket tudtunk adni. De most, hogy láttam, milyen lassan reagált a társadalom az egyre növekvő fenyegetésre, és milyen sok vezető ragadt le a régi gondolkodási és cselekvési sémáknál, már nem azt tartom a Superstructhoz hasonló nagyszabású társas szimulációk céljának, hogy előre jelezzék az emberek viselkedését. A jövőszimulációk legfontosabb feladata inkább az, hogy felkészítsék az elménket, fejlesszék kollektív képzelőerőnket, és ezzel növeljék rugalmasságunkat, alkalmazkodóképességünket, gyorsaságunkat és ellenálló képességünket arra az esetre, ha megtörténne az „elgondolhatatlan”.

A Superstruct tapasztalatai alapján pedig bizonyítékunk van rá, hogy a jövőszimulációknak lehet ilyen pozitív hatásuk. A 2020-as év elején egyre több e-mail és Facebook-üzenet érkezett a világjárvány-szimuláció egykori résztvevőitől. Ilyeneket írtak: „Nem rettegek. A pánikon és szorongáson már tíz éve túlestem, amikor elképzeltük ezt a helyzetet.” „Maszkot fel! – javasolták. – Ideje elkezdeni a közösségi kapcsolatok korlátozását!” Valaki ezt üzente: „Már most elkezdek készülni” – hetekkel azelőtt, hogy a Kínán kívüli világ komolyabban foglalkozni kezdett volna a problémával, és jelentős változásokat sürgetett volna szokásainkban és terveinkben. A szimuláció résztvevői a maguk módján mind arról számoltak be, hogy mivel tíz évvel korábban már átérezték a jövőt, előre fel tudták dolgozni a szorongást, a mindent elárasztó bizonytalanságot és a tehetetlenség érzését; így gyorsabban tudtak alkalmazkodni és reziliensebbek voltak, amikor az elképzelt jövő valóban bekövetkezett.

A szimulációban egykor részt vevőktől 2020 elején kapott üzenetekben ugyanaz érhető tetten, amit később a Covid–19-járvány idején Hongkongban, Tajvanon és Szingapúrban láthattunk. A szakértők megfigyelték, hogy azokban az országokban, amelyeket súlyosabban érintett a 2003-as SARS-járvány, a kormányok és a vállalatok nem sokat teketóriáztak, azonnal szigorú intézkedéseket vezettek be az új típusú vírus megfékezésére. Gyorsabban reagáltak, mert első kézből tudták, milyen rosszra fordulhat a helyzet. Ott, ahol korábban végigsöpört a halálos SARS-járvány, a lakosság is hamarabb és készségesebben kezdte alkalmazni a közegészségügyi óvintézkedéseket, például a maszkviselést és a távolságtartást, mint a nyugati országok polgárai.5 A vírus terjedését így sokkal hatékonyabban vissza tudták fogni. Hasonló volt a helyzet Nyugat-Afrikában, ahol a 2014-es Ebola-járvány tapasztalatai alapján sokkal szigorúbb intézkedéseket hoztak, mint Európában és az amerikai kontinensen, és nem vártak vele túl sokáig. A maszkviselési hajlandóság is magasabb volt. Elsősorban a korábbi járványok miatti gyorsabb reagálással magyarázzák, hogy a legtöbb afrikai ország könnyebben átvészelte a pandémia első két hullámát, mint a Nyugat, holott erőforrásaik jóval szűkösebbek.6

A szimulációnkban részt vevőknek a Covid–19-pandémia alatt tanúsított viselkedése alapján úgy látom, a képzeletbeli járvány átélése csaknem annyira felvértezte őket, mintha a tapasztalatuk valóságos lett volna. Elméjük felkészült a gyorsabb cselekvésre és alkalmazkodásra. Kisebb sokk, nagyobb reziliencia. Nem csak azért, mert több mint egy évtizeddel korábban elképzelték, milyen lenne átélni egy pandémiát. A szimuláció hatására sokan elkezdtek jobban odafigyelni a valóságos járványokról érkező hírekre. Egyikük például ezt írta nekem: „Nagy figyelemmel követtem a vuhani történéseket. A Superstruct óta a világjárványokkal kapcsolatos hírek, mondhatni, a radaromon vannak. Mindig ott motoszkált a fejemben, hogy ezekkel foglalkozni kell.” Számtalanszor megfigyeltem ezt a lenyűgöző és gyakori „mellékhatást” azoknál, akik jövőszimulációban vettek részt. Ha mélyen elmerülünk egy lehetséges jövőben, tartós mentális szokások alakulnak ki bennünk – főleg az, hogy a valódi világban is keressük a felvázolt jövő tényleges bekövetkezésére utaló jeleket.

Az egy dolog, hogy véletlenül sikerült egy olyan szimulációt lefuttatni, amely pontosan leképezte a későbbi valóságot. De ha azt akarom, hogy olvasóim a könyv végéig velem maradjanak, és a jövőbe tekintő gondolkodást mindennapi életük részévé tegyék, érdemes még egy történetet elmesélnem.

Indítottam egy másik széles körű szimulációs játékot is 2010-ben, ezúttal a Világbank felkérésére. A neve EVOKE volt, és egy évtizeddel a jövőben játszódott, 2020-ban. Ezúttal húszezer résztvevő gondolta végig, hogyan segítenének másoknak egy jövőbeli globális válságsorozat bekövetkezése esetén, amelyben világjárvány és a klímaváltozás miatti szélsőséges időjárási jelenségek is szerepeltek. Az EVOKE tíz hétig futott, és minden héten újabb válságot adtunk a játékhoz.

A résztvevők egy olyan jövőbeli világba képzelték magukat, ahol egy „Gyöngy-folyó-influenza” nevű, Kínából elterjedő légúti betegség világjárványt robbantott ki… emellett a közösségi média hatására terjedni kezdtek a pandémiával kapcsolatos téves információk és összeesküvés-elméletek is… az Egyesült Államok nyugati partvidékén a klímaváltozás soha nem látott erdőtüzeket okozott… aztán a vezetékek elöregedése és a szélsőséges időjárás miatt váratlanul összeomlott az elektromos hálózat. Szimulációnkban a téves információkat és összeesküvés-elméleteket egy Citizen X nevű csoport terjesztette, és emiatt az emberek nehezebben értették meg, mi történik, és miért fontos vigyázniuk magukra. Eközben az erdőtüzek és áramkimaradások sokakat a lakásuk elhagyására kényszerítettek, holott a járvány miatt az otthonuk lett volna a legbiztonságosabb számukra.

A történetek, amelyeket tíz évvel korábban kitaláltunk, nagyjából megfeleltek a 2020-as és 2021-es szalagcímeknek. Először 2020 elején globális terjedésnek indult a Covid–19, majd 2020 nyarán sosem látott erdőtüzek pusztítottak az Egyesült Államok nyugati partvidékén, amelyek hónapokig lángoltak, ezért millióknak kellett elhagyni az otthonukat és máshová költözni. Aztán a közösségi médiában megjelent a QAnon nevű, összeesküvés-elméleteket terjesztő mozgalom, és a félretájékoztatás „információs világjárványát” indította útjára, amely szerint a Covid–19 átverés, a vakcinákkal pedig mikrocsipet ültetnek a karunkba. Később az „elgondolhatatlan” texasi áramkimaradás miatt hárommillió ember maradt elektromosság és víz nélkül. A problémáért az extrém hideg időjárástól tönkrement, elöregedett vezetékeket tették felelőssé. Az egész EVOKE szimulációban nehéz lenne olyan jóslatot találni, amely nem vált valóra, ráadásul a legtöbb épp azokban az években, amikorra előrevetítettük.

Ez megmagyarázza, miért hívott fel 2020 közepe táján Robert Hawkins, a Világbank egyik vezetője, aki annak idején az EVOKE ismeretterjesztő tevékenységeit és technológiai stratégiáját irányította. „Látja, hogy az EVOKE előrejelzései közül milyen sok megvalósult? Döbbenetes! Hogy tudott ennyi mindent eltalálni?”

Erre fogok válaszolni ebben a könyvben.

Az Elménk felszabadítása című első részben olyan mentális szokásokat fogok bemutatni, amelyeket a hivatásos jövőkutatók gyakorolnak, valamint olyan közösségi játékokat, amelyek segítenek nyitottnak maradni az „elgondolhatatlan” és „elképzelhetetlen” lehetőségekre. Az említett szokások és játékok segítségével bárki felkészítheti az agyát, és megtanulhat jövőkutatóként gondolkodni.

Amikor jövőkutatóként gondolkodunk, kreatívabbak vagyunk. Nem ragadunk le régi beidegződéseinknél, és nem korlátozza elménket az, ami a múltban igaz volt. A jövőről szóló gondolkodási szokások és játékok nemcsak abban segítenek, hogy felkészüljünk az eljövendőkre, hanem abban is, hogy a jelenben jobban érezzük magunkat. Kutatások alátámasztották, hogy ha ezeket gyakoroljuk, reményteljesebben és motiváltabban tekintünk előre, valamint csökken bennünk a depresszió és a szorongás. Ha tehát több millió embertársunkhoz hasonlóan ránk férne egy kis gyógyulás a pandémia és a közelmúlt más megrázó eseményei után, ezek a módszerek segíthetnek. Tekinthetünk rájuk úgy, mint a pandémia utáni világ poszttraumatikus fejlődési lehetőségére.

Szeretném, ha bízni tudnánk ezekben a technikákban, ezért először is tudományos szempontból fogom elmagyarázni, hogyan erősíti meg a jövőbe tekintő gondolkodás az agyi idegpályáinkat, és formálja bennünk a józan reményt, a kreativitást és a stresszhatásokkal szembeni nagyobb ellenálló képességet. Bár senkin nem végezhetek MRI-vizsgálatot, amely kimutatná, milyen agyi területeket aktivál a jövőbe tekintő gondolkodás, mutathatok néhány tesztet, amelyeket a kutatók használnak a módszer kedvező hatásainak feltérképezésére. Így mindenki maga is felmérheti, mennyit haladt, és megbizonyosodhat róla, hogy valóban fejlődik.

A második, Gondoljunk az elgondolhatatlanra! című részben bemutatom, hogyan kell használni azokat a módszereket, amelyeket mi is alkalmaztunk a Jövőkutató Intézetben, hogy pontos előrejelzéseket készítsünk a Superstruct és EVOKE szimulációkhoz. Segítségükkel bárki előre láthatja, mi következik. Ezek a technikák felkészítenek rá, hogy mindenféle változást hamarabb észrevegyünk – így gyorsabban tudjunk cselekedni, hamarabb alkalmazkodhassunk, és ne érjenek váratlanul a meglepő események.

Végül a harmadik, Képzeljük el az elképzelhetetlent! című részben egy új játékot játszunk együtt, hogy mindenki első kézből tapasztalhassa meg, milyen erőteljes hatása lehet egy társas szimulációnak. Három lehetséges jövőbeli forgatókönyvet veszünk végig, amelyek 2033-ban játszódnak. Olyan világban merülünk el, amelyben egyik napról a másikra megváltoznak korábban maguktól értetődőnek hitt dolgok. Új társadalmi mozgalmak, technológiák és politikai intézkedések hatására életünk minden területe meglepő és drasztikus átalakuláson megy keresztül. Bárki részt vehet a szimulációban, aki elolvassa ezt a könyvet, és tíz napon át naplót vezet gondolatban tett időutazásáról a 2033-as esztendőbe. Ebben leírhatja, hogyan reagálna a felvázolt eseményekre. Mit gondolna, érezne és tenne? Hogyan segítene másoknak? Aki pedig szeretné megosztani a gondolatait, és megtudni, mások hogyan képzelték el a jövőt, egy online platformon megteheti.

A szimulációk segítségével kipróbálhatjuk az első két részben tanult készségeket és szokásokat. Megígérhetem, hogy a szimulációs forgatókönyvek legalább annyira elrugaszkodottnak és felfoghatatlannak tűnnek majd, amilyennek korábbi résztvevőink 2008-ban, illetve 2010-ben találták a Superstruct és az EVOKE eseményeit. De aki odáig eljut a könyvben, már képes lesz elképzelni mindezeket.

A szimulációt követően már magunk is készíthetünk jövőbeli forgatókönyveket. El fogom magyarázni a szimulációtervezés folyamatát, és megadok minden információt ahhoz, hogy bármilyen témáról saját társas szimulációt hozhassunk létre és futtathassunk le.

Közben sok előrejelzést írok le a következő évtized elgondolhatatlan változásairól, a tanulás jövőjétől a munka jövőjén át a táplálkozás és a pénz jövőjéig; a közösségi média és az egészségügy jövőjétől a klímaváltozás elleni fellépés és a kormányzás jövőjéig – mindezt azért teszem, hogy mindnyájan jobban felmérhessük a kockázatokat, lehetőségeket és várható dilemmákat.

Ezek a tízéves előrejelzések ellenállóbbá tesznek minket a jövőbeli sokkhatásokkal szemben. Segítenek elfogadni, hogy az élet nem fog „visszatérni a normális kerékvágásba”. Adnak néhány ötletet, hogyan használhatjuk ki a mostani zavaros és elgondolkodtató időket, hogy jó irányba változtassunk az életünkön, a közösségeinken és a világon. A következő évtized legtöbbünk számára valószínűleg életünk legfontosabb lehetősége lesz, hogy átalakítsuk a társadalom működését – és mindenkinek van szerepe a hosszú távú pozitív változások elérésében.

Rengeteg mű született már arról, hogyan gondolkodjunk a jövőről. Mitől más ez a könyv? Attól, hogy a szerzője nemcsak hivatásos jövőkutató, hanem játéktervező is. Ritka, hogy valaki egyszerre űzze ezt a két szakmát. Sőt amennyire tudom, én vagyok az egyetlen a világon. Pedig nagyon is logikus, hogy ötvözzük ezt a két területet. Jövőkutatóként és játéktervezőként is azt tekintem feladatomnak, hogy elrepítsem az embereket olyan elképzelt világokba, amelyek nem léteznek – vagy azért, mert virtuálisak, vagy azért, mert jövőbeliek, még nem valósultak meg, és talán nem is fognak. A célom, hogy amikor az emberek visszatérnek ezekből az elképzelt világokból, kreatívabbnak és optimistábbnak érezzék magukat; és jobban higgyenek abban, hogy változtatni tudnak: cselekedeteikkel és döntéseikkel formálni tudják a valóságot.

Amikor játszunk, könnyű kreatívnak és tetterősnek érezni magunkat. Minden lépésünk, minden cselekedetünk láthatóan befolyásolja a játék állását, legyen szó kártyáról, sportról, társas- vagy videójátékról. De amikor a jövőről gondolkozunk, a legtöbben nem érezzük úgy, hogy kézben tartanánk a dolgokat. Kevésbé bízunk abban, hogy cselekedeteink és döntéseink érdemben befolyásolják a történéseket, különösen a nagyobb, közös jövőnket illető kérdésekben – hogy mi lesz a társadalommal és a bolygónkkal.

Tehát amikor elképzelt világokat alkottam, igyekeztem a játéktervezés és a jövőkutatás szemléletmódját közelebb hozni egymáshoz. Az utóbbi tizenöt évben játékkutatási és -fejlesztési vezetőként dolgoztam a Jövőkutató Intézetnél. Az 1968-ban alapított intézet a világ legrégebbi, a jövő előrejelzésével foglalkozó szervezete. Sok, a jövőkutatásban ma már bevett gyakorlatnak számító módszert itt próbáltak ki először. Az én feladatom, hogy olyan játékokat találjak ki, amelyek megtanítják a játékosoknak a jövőbe tekintő gondolkodást megalapozó szokásokat és készségeket, amilyeneket az intézet jövőkutatói is használnak. Specialitásom a korábban már említett sokszereplős társas jövőszimulációk készítése, amelyekben több ezer ember vesz részt. Ezek nem csupán a játékosok képzelőerejét fejlesztik. Gyakorlatba ültethető kollektív tudást hoznak létre azáltal, hogy más eszközökkel nehezen megjósolható jelenségeket és tovagyűrűző hatásokat vetítenek előre. Ahogy az intézetben mondani szoktuk: „Inkább egy szimuláció okozzon meglepetést, mint a valóság.” Sőt egyebek mellett az alapján mérjük egy szimuláció sikerét, hogy az eredményei mennyire lepik meg az adott területen dolgozó szakembereket.

Az utóbbi tizenöt évben rengeteg szakértő és vezető felkérésére készítettem egyedi előrejelzéseket és szimulációkat, illetve állítottam össze képzéseket – például a Google, az IBM, a Cisco, az Intel, a Disney, a GSK, a Rockefeller Alapítvány, az Egyesült Államok Védelmi Minisztériuma, a Nemzeti Tudományos Akadémia és a Világgazdasági Fórum munkatársai számára. De legjobban azt szeretem, amikor közvetlenül a nagyközönségnek mutathatom be a jövőbe tekintő gondolkodást, akár szimulációk, akár oktatás révén. Jó látni, amikor az emberek már nem bizonytalanul és szorongással tekintenek a jövőbe, hanem magabiztosan, reményteljesen és lelkesen. Ezért indítottam el a „Gondolkodjunk úgy, mint egy jövőkutató!” című workshopot a Stanford Egyetem felnőttképzési programjában. Az utóbbi öt évben ez lett az egyik legnépszerűbb kurzus – a világ minden tájáról jelentkeznek rá. A Jövőkutató Intézettel pedig létrehoztunk egy „Jövőbe tekintő gondolkodás” című képzést, amely a Coursera nevű online tanulási platformon érhető el. Jelenleg több mint harmincezren vesznek részt rajta. Amikor a Coursera-programot elindítottuk – amely az első ingyenes, nyilvános, nagy tömegek számára hozzáférhető képzés a jövőbe tekintő gondolkodás témájában –, ezt a mottót alkottam hozzá: „Az előrelátás emberi jog.”

Küldetésemnek tartom, hogy a lehető legtöbb embernek megtanítsam azokat a készségeket, amelyek segítségével nemcsak egy játék kimenetelét, hanem a jövőt is megváltoztathatják.

Örülök, hogy megkezdhetjük közös utazásunkat. Mielőtt belevágnánk, hadd osszam meg kedvenc alapelvemet a professzionális jövőbe tekintő gondolkodás kapcsán:

„Amikor a jövővel foglalkozunk, (…) fontosabb a képzelőerő és az éleslátás, mint hogy száz százalékban igazunk legyen.”

A gondolat Alvin Tofflertől, a Future Shock (Jövősokk) című, 1970-ben kiadott könyv szerzőjétől származik.7 A mű megjelenését tekintjük a ma ismert professzionális jövőbe tekintő gondolkodás kezdetének. Toffler vetette fel először, hogy a társadalmak időnként olyan mélyreható és tartós változásokat tapasztalnak, amelyeket korábban elképzelni sem tudtak, ezért azokat az embereket, akik megélik ezeket az időket, egyfajta „jövősokk” éri. Ilyenkor elveszítjük a talajt a lábunk alól. Korábbi stratégiáink az egészséges, boldog és sikeres élet biztosítására már nem működnek. Elképesztően nehéz megértenünk, mi történik, és miért. Kollektív traumát élünk át, mintha átment volna rajtunk egy tehervonat. Az 1960-as évek végének mozgalmas időszaka, amikor Toffler nagy jelentőségű művét írta, sokakban jövősokkot idézett elő. A 2020-as évekre ez még inkább igaz.

Azt hihetnénk, hogy az ilyen sokkhatásokból eredő traumák legjobban azzal előzhetők meg, ha a lehető legpontosabb előrejelzéseket alkotjuk a jövőről. Valóban hasznos, ha előre látjuk, mi következhet, és így nem ér minket váratlanul. De a jövőbe tekintő gondolkodás ennél többet jelent. Nem elég, ha jól tudunk jósolni. Ha csak arra törekszünk, hogy „igazunk legyen”, megadjuk a tőlünk telhető legjobb előrejelzéseket, aztán várjuk, hogy a szerintünk legvalószínűbb események bekövetkezzenek. De mi van akkor, ha a legvalószínűbb jövő nem épp kívánatos? Ha katasztrófa vár ránk? Ha igazságtalanság készül? Fontosabb-e, hogy igazunk legyen, vagy inkább rácáfolunk saját jóslatainkra, és megváltoztatjuk a jelenleg valószínű kimenetelt valami jobbra?

Igen, szeretnénk a valószínűségek mentén gondolkodni a jövőről, hogy az előrejelzéseink hasznosak legyenek. De ha szerencsénk van, a jövőbeli kockázatok és kihívások felmérése abban is segít, hogy még ma kreatív megoldásokat találjunk a problémákra. Előrelátásunkkal nemcsak felkészülhetünk a jövőre, de itt és most új lehetőségeken is gondolkodhatunk, és újítókká válhatunk, akik már ma kedvező változásokat érhetnek el.

Hadd mutassak be két példát saját tapasztalataimból!

Magam is mindig részt veszek azokban a társas szimulációkban, amelyeket elindítok, hogy saját meglátásaimmal gazdagítsam a többieket, és én is élvezhessem a játék előnyeit. A 2008-as Superstruct szimuláció alatt azon gondolkodtam, hogyan segítenék másokon egy világjárvány idején. Hogyan használhatnám sajátos készségeimet és tapasztalataimat, hogy javítsak a helyzeten?

Azon törtem a fejem, hogy egy játéktervező hogyan tehetné magát hasznossá egy pandémia idején. Eszembe jutott, hogy sokan negatív sztereotípiákat társítanak a gamerekhez, akik a lakásukban gubbasztanak, és számítógépes játékokkal játszanak. De egy világjárvány idején ez a viselkedés pont, hogy kívánatos lenne. Hiszen mit tanácsolna minden közegészségügyi szakértő? „Maradj otthon, egyedül!”

Elképzeltem hát, hogy jövőbeni énem új játékot tervezne: afféle virtuális táncteret, ahol a résztvevők online találkozhatnak, és a webkamerájuk előtt táncolhatnak egy időben, így otthonról is élhetnek társasági életet. Beírtam az ötletemet a minden résztvevő számára hozzáférhető, kereshető szimulációs adatbázisba. Hamarosan kapcsolatba lépett velem a Betegségmegelőzési és Járványügyi Központ (Centers for Disease Control, CDC) egyik kutatója, aki szintén részt vett a Superstruct szimulációban, és az ötletem felkeltette az érdeklődését. Elmondta, hogy a valóságos járványoknál a táncos szórakozóhelyek gyakori gócpontok. Úgy vélte, egy pandémia esetén a járványügyi szakértőknek érdemes lenne játékfejlesztőkkel összedolgozni, hogy otthon maradásra ösztönző játékokat alkossanak azokra az időszakokra, amikor a betegség közösségi terjedése felgyorsul. A továbbiakban arról cseréltünk eszmét, hogyan működhetnének együtt a közegészségügyi tisztviselők a játéktervezőkkel a jövőben, és hogy az orvosok akár számítógépes játékokat is „felírhatnának” pácienseiknek, hogy otthon tartsák őket. Érdekfeszítő volt a téma, de akkor még nem sejtettem, hogy egy éven belül megváltozik miatta az életem.

Kilenc hónappal a szimuláció vége után alaposan beütöttem a fejemet, és komolyabb agyrázkódást szenvedtem, ami fenekestül felforgatta az életemet. Bármennyit pihentem, nem szűntek meg a tüneteim: tudatzavar, kínzó fejfájás, szédülés és memóriazavar gyötört. Pánikrohamaim lettek, súlyos depresszióba estem, és hónapokon át kísértett az öngyilkosság gondolata. Amikor egészen a padlóra kerültem, elhatároztam, hogy készítek magamnak egy játékot, hátha segít. Minden ismeretemet felhasználtam arról, hogyan növelhetik a játékok a motivációt, az optimizmust, az összpontosítási képességet, a kreativitást és az együttműködést. Olyan küldetéseket és feladatokat terveztem, amelyek talán újra tudják indítani az agyamat, és segítenek visszanyerni a reményt és a teljesítőképességemet. Bevált. A SuperBetter nevű játékról TED-előadás is készült, amelyet több mint hétmilliószor tekintettek meg. Ugyanezzel a címmel sikerkönyv is született, valamint egy applikáció, amely több mint egymillió embernek segített a gyógyulásban. De csak azért volt bátorságom megosztani a világgal ezt a nagyon személyes problémák ihlette játékot, ráadásul alkalmazást készíteni belőle, amelyet mások is kipróbálhattak, mert korábban beszélgettem a CDC kutatójával. Ő ültetett bogarat a fülembe lelkesedésével, hogy az egészségügyi szakemberek együttműködhetnének a játéktervezőkkel, és a nem szokványos felvetésem iránti nyitottságával, miszerint az orvosok receptre is felírhatnák a számítógépes játékokat. Az ő megerősítése miatt gondoltam úgy, hogy talán mások is komolyan veszik ezt az ötletemet, és úgy vélik, érdemes lehet kipróbálni.

A szimuláció bepillantást engedett abba, mit tehetnék másokért a való világban – mint kiderült, nemcsak a pandémia alatt, hanem bármilyen egészségügyi válsághelyzetben. Így aztán amikor előttem volt a kínálkozó lehetőség, készen álltam arra, hogy éljek vele. Ezt az ajándékot szeretném átadni a jövőbe tekintő gondolkodás segítségével: hogy már most képesek legyünk kreatívabban és magabiztosan gondolkodni arról, mit alkothatnánk, milyen megoldásokkal állhatnánk elő, és hogyan szolgálhatnánk a közösséget.

Amikor elmerültem az elképzelt világjárvány jövőképében, volt még egy „megvilágosodásom”, még személyesebb, mint az előbbi. Elsőként azt kértük a résztvevőinktől, hogy készítsék el jövőbeli énjük profilját a Superstruct közösségi felületén. Hétköznapi kérdéseket tettünk fel: hány éves a résztvevőnk, hol lakik, kivel él együtt, mi a foglalkozása, milyen közösségekhez tartozik. De mindezeket a jövőbeli, tíz évvel későbbi énjükre vonatkozóan kellett megválaszolniuk. Az egyik válaszomon magam is meglepődtem. Azt írtam a profilomba, hogy a férjemmel, Kiyashsal élek – akivel a szimuláció idején már házasok voltunk –, és a hétéves lányunkkal, Pepperrel. Tisztán láttam magam előtt: vagány, huncut gyerek, aki 2019-ben a kalandjaink középpontjában áll majd.

De akkor, 2008-ban még nem volt gyerekünk. Három éve voltunk házasok, és nem akartuk elsietni a családalapítást. Nem álmodoztam arról, hogy anya legyek, és nem is próbálkoztunk a fogantatással. Elképzelt kislányomat mégis nagyon valóságosnak éreztem. Úgy tűnt, fontos része jövőbeli terveimnek. Világosan láttam magam előtt ezt a kis embert, aki még nem is létezett, de máris kulcsszerepet töltött be életem hátralevő részében. Egy egyszerű profil kitöltése rámutatott valamire, amit nem is tudtam magamról. Nagy meglepetésemre rájöttem, hogy nagyon is szeretnék édesanya lenni.

Később kiderült, milyen fontos volt, hogy erre pont akkor ébredtem rá. Sok-sok év és számos termékenységi kezelés után, sokak támogatásával lett lehetségessé az, hogy mi szülők lettünk. Hét évvel azután, hogy magam elé képzeltem a kislányomat, ikerlányoknak adtam életet, és ez a legjobb dolog, ami valaha is történt velem. Nem tudom, sikerült volna-e, ha nem kezdjük meg időben az utazásunkat, ha nem lett volna ennyi évünk rá, hogy a remélt jövőt valósággá tegyük.

Bármire jöttem is rá, nyilván nem előzhettem meg a Covid–19-világjárványt. Még azt sem, hogy én elkapjam a betegséget – bár jövőkutatóhoz híven „előbb értem oda”, és még 2020 elején átestem rajta, amikor még azt sem tudták, hogy a vírus megérkezett az Egyesült Államokba. De ahhoz képest, amit másoknál láttam, sokkal kevesebb szorongással vészeltem át a pandémiát, mert felkészültnek éreztem magam. Az sem kétséges, hogy a Superstruct szimuláció az én életemet és jövőmet is jó irányba befolyásolta. Megmutatta, mi az, amit igazán akarok. Önbizalmat adott, hogy olyan módon segítsek másoknak, amit korábban elképzelni sem tudtam.

Amikor azon gondolkodunk, miben lehet más a jövő, arról is érdemes eltűnődnünk, mi magunk miben változhatunk.

Innen ered a könyv címe. Azt akarom, hogy el tudjuk képzelni a ránk leselkedő „elgondolhatatlan” veszélyeket, amelyekre fel kell készülnünk; és az „elképzelhetetlen” fájdalmat, amelyet el szeretnénk kerülni – hogy a valóságban megelőzhessük ezeket, vagy legalábbis enyhítsük a károkat. De jó lenne, ha valami új és izgalmas dolgot is el tudnánk képzelni, amelyet életünk következő tíz évében vagy a még távolabbi jövőben meg akarunk valósítani. Azt szeretném, ha el tudnánk képzelni magunkról, hogy ebben a járvány utáni, klímaváltozástól fenyegetett korszakban meg tudjuk ragadni a történelmi lehetőséget, és segíthetünk másoknak, hogy több értelmet nyerjen a sok átélt szenvedés. Remélem, a jövőbe tekintő gondolkodás adta új eszközeink segítségével már el tudjuk képzelni magunkról, hogy korábban „elképzelhetetlen” és „elgondolhatatlan” dolgokat teszünk és alkotunk.

Tudjuk, hogy a jövő mindig tartogat olyasmit, amit nem befolyásolhatunk. Ez a könyv senkiből sem farag szuperhőst, aki megmenti a világot a közelgő katasztrófától. A jövőbe tekintő gondolkodás nem szupererő. Nem kell mindent helyrehoznunk, és mindenkit megmentenünk. Viszont valóban rendkívül hasznos, gyakorlati módszer, amellyel felkészíthetjük az elménket, hogy gyorsabban alkalmazkodjon az új kihívásokhoz. Reményteljesebbé és rugalmasabbá tesz, csökkenti a szorongást és depressziót, és arra ösztönöz, hogy még ma megtegyük azt, ami jövőbeli boldogságunkat és sikerünket szolgálja.

Ha mindnyájan megtornáztatjuk kicsit a képzeletünket, hamarabb fel fogunk épülni a 2020-as évek sokkoló nyitánya után. De nem azért, mert „igazunk lesz” azzal kapcsolatban, mi következik még. Azért gyógyulunk és állunk talpra gyorsabban, mert nem várjuk ölbe tett kézzel, mit hoz a következő tíz év. Inkább együtt alakítjuk az eljövendő esztendőket.

A Covid–19-pandémia kezdetén Arundhati Roy író és aktivista ezt írta: „A járványok mindig is arra késztették az emberiséget, hogy szakítson a múlttal, és gondolja újra a világot. A mostani sem lesz más. Egy portált, egy kaput nyit a régi és az új világ között.”8 Remélem, hogy ez a könyv is ilyen lesz: portált nyit a hosszú pandémia, a szélsőséges társadalmi megosztottság és a súlyosbodó klímaválság tépázta világból egy új korszakba, amelyben van okunk a reményre, és bármire készen állunk – még arra is, ami most elképzelhetetlennek tűnik.

Mielőtt belevágnánk képzeletünk trenírozásába, három kérdést szeretnék feltenni, hogy érzékelhessük, milyen a jövőt illető gondolkodásunk:

1. kérdés: Ha a következő tíz évre gondolunk, úgy véljük-e, hogy életünk nagyrészt ugyanolyan marad, és a normális kerékvágásban halad tovább? Vagy a legtöbben alapjaiban fogjuk átgondolni és átalakítani az életvitelünket? Értékeljük ezt egy 1–10-ig terjedő skálán! Az 1 azt jelenti, hogy szinte minden ugyanolyan marad, a 10 pedig azt, hogy szinte minden gyökeresen megváltozik.

2. kérdés: Amikor arra gondolunk, hogyan fog a világ és az életünk megváltozni a következő tíz évben, inkább aggódunk, vagy inkább optimisták vagyunk? Jelöljük meg válaszunkat egy 1–10-ig terjedő skálán! Az 1 azt jelenti, hogy nagyon aggódunk, a 10 pedig azt, hogy nagyon optimisták vagyunk.

3. kérdés: Mennyire érezzük azt, hogy mi személyesen irányíthatjuk vagy befolyásolhatjuk a világ és saját életünk alakulását a következő tíz évben? Jelöljük meg egy 1–10-ig terjedő skálán, ahol az 1 azt jelenti, hogy szinte semmi befolyásunk nincs, a 10 pedig azt, hogy szinte teljesen urai vagyunk a helyzetnek.

Ez a három kérdés már képet ad arról, hogyan fogjuk fejleszteni a képzelőerőnket a könyv segítségével. A három résznek valójában az a célja, hogy a fenti három területen legalább eggyel növelje a pontszámunkat.

Először az újragondolással és újratervezéssel foglalkozunk. Miért van erre szükség? Könnyű olyan jövőre felkészülni, amely hasonló a jelenhez. Inkább a drámai változások szokták váratlanul érni az embert. Ezért fontos, hogy olyan lehetséges forgatókönyveken is elgondolkodjunk, amelyek furcsák, és nem tűnnek olyan ismerősnek. Az újragondolás és újratervezés abban is segít, hogy eldöntsük, miben lehet más a jövő. Miután átéltük a Covid–19-világjárványt, mindnyájan életünk végéig emlékezni fogunk rá, hogy minden egy szempillantás alatt megváltozhat. Rossz és jó irányba egyaránt. Tudjuk, hogy igenis lehetséges gyökeresen átalakítani azt, ahogy élünk, dolgozunk, tanulunk és gondoskodunk egymásról – és ezt nagyon gyorsan megtehetjük. Ez olyan kollektív képzelőerővel ruház fel minket, amilyen még sosem volt a történelem során. Ezt a pillanatot stratégiailag és kreatívan kell kihasználnunk.

Aztán segítek megtalálni az egyensúlyt remény és aggodalom között, amikor a jövőre gondolunk. A Jövőkutató Intézetnél ennek kapcsán pozitív képzeletről és árnyékképzeletről beszélünk.

A pozitív képzelet erre a kérdésre keresi a választ: Milyen jó dolog történhet? Bizakodást ébreszt bennünk, hogy a jövő jobb lesz.

Az árnyékképzelet kérdése: Milyen rossz dolog történhet? Felkészít az eljövendő nehézségekre.

Bármit súgjanak is ösztönös érzéseink a jövővel kapcsolatban, hasznos, ha az érem másik oldalával is foglalkozunk egy kicsit. Ezért olyan módszereket fogok tanítani, amelyek segítségével mindkét forgatókönyvet el tudjuk képzelni: látjuk a kockázatokat, amelyek miatt indokolt aggódni; és a lehetőségeket is, amelyek okot adnak a bizakodásra.

Nem számít, hogyan tekintünk most a jövőbe. Akár túlaggódjuk, akár nagyon optimisták vagyunk, akár valahol a kettő között állunk, érdemes kiterjeszteni képzeletünket az ellenkező irányba is, hogy mind az aggodalmak, mind a remények teret kaphassanak gondolatainkban.

Miközben pozitív és árnyékképzeletünket fejlesztjük, meglepetésünkre azt vehetjük észre, hogy ha világosabban látjuk a veszélyeket, és konkrétabban meghatározzuk aggodalmainkat, furcsamód reményteljesebbek leszünk. Ahogy egyre jobban előre tudjuk vetíteni a globális nehézségeket, összességében optimistábbá válunk. Ennek a látszólagos ellentmondásnak megvan az oka: nemcsak az tudatosul bennünk, mi romolhat el, hanem azokkal a bátor tervekkel és innovatív megoldásokkal is jobban megismerkedünk, amelyek már születőben vannak, vagy akár alkalmazásuk is megkezdődött. A lelkünk mélyén pedig tudjuk, hogy ha elképzelünk egy jövőbeli válsághelyzetet, hatékonyabban segíthetünk magunkon és másokon, mint akkor, ha tagadjuk a bekövetkezés lehetőségét.

Végül pedig időt szánunk arra, hogy magabiztosabbá váljunk, és elhiggyük, hogy mi is hatással lehetünk a jövő alakulására. Ez a könyv ugyanis nemcsak arról szól, hogyan lássuk előre a jövőt, hanem arról is, hogyan teremthetünk magunknak olyan jövőt, amilyenre vágyunk: egy boldogabb, egészségesebb, biztonságosabb, igazságosabb, fenntarthatóbb, szebb, egyenlőbb világot. Ezért olyan előre jelző módszereket fogok bemutatni, amelyek segítségével bárki felfedezheti, mit tehet ő maga egy jobb jövőért, és hogyan kezdheti el már ma. Azt is meg fogom tanítani, hogyan oszthatjuk meg másokkal a változással kapcsolatos ötleteinket, hogy odafigyeljenek ránk, és kövessék példánkat a cselekvésben. Azzal befolyásolhatjuk leginkább a jövő alakulását, ha tízezrek, százezrek fejében elültetjük a képzelet magvait, így ők is segíthetnek megvalósítani a változásokat, amelyeket kigondoltunk.

Ha összeadjuk ezt a három apróságot – az újragondolás és újratervezés lehetőségeinek megragadását, a pozitív és árnyékképzelet használatát, valamint a jövő alakítására irányuló képességünk fejlesztését –, megkapjuk képzeletünk erősítésének legnagyobb hozadékát, a sürgető optimizmust.

A sürgető optimizmus kiegyensúlyozott érzés, amely abból fakad, hogy felismerjük a ránk váró kihívásokat és veszélyeket, de közben reméljük, hogy részesei lehetünk a megoldásnak. Nem forgolódunk álmatlanul éjjelente a félelemtől, hogy mi fog történni, inkább tettre készen pattanunk ki az ágyból reggel, hogy formáljuk a jövőt. A sürgető optimizmus azt jelenti, hogy tudjuk: tehetségünk, egyedi képességeink és élettapasztalatunk segítségével mi is hozzájárulhatunk egy olyan világ megteremtéséhez, amilyenben élni szeretnénk.

Jegyezzük fel, milyen pontszámot adtunk magunknak a fenti három kérdésre! (Felírhatjuk a margóra, vagy küldhetünk magunknak e-mailt, amelyet később visszakereshetünk.) A kérdésekkel újra találkozni fogunk a képzeletünk erősítéséről szóló három részben. A könyv végén megint pontozni fogjuk magunkat, hogy lássuk, mennyit fejlődtünk, és mennyit változott a gondolkodásunk. Remélem, hogy a könyv elolvasása után a sürgető optimizmust mérő érték legalább 1, de talán 2, 3 vagy több ponttal is emelkedni fog. Sőt ez nem is csak remény, hanem várakozás, amely korábbi tapasztalataimra és kutatási eredményekre épül. A Stanford Egyetemen tartott „Gondolkodjunk úgy, mint egy jövőkutató!” című kurzuson is ugyanezt a három kérdést teszem fel a hallgatóknak a képzés elején és végén, és a pontszámok mindig emelkednek. A Coursera platformon is feltettem már ezeket a kérdéseket majdnem ötvenezer résztvevőnek, akik a világ különböző országaiból csatlakoztak a „Jövőbe tekintő gondolkodás” című képzéshez. Azok, akik elvégzik a Jövőkutató Intézet online tanfolyamát, jobban számítanak a drámai változásokra, optimistábbak, és úgy érzik, nagyobb hatással lehetnek a jövő alakulására.

Talán ennél is meggyőzőbb a Világbank kutatóinak 300 fő bevonásával készült randomizált kontrollált vizsgálata, amelyben főiskolai hallgatók végezték el az EVOKE szimulációt egy 2026-ban játszódó új forgatókönyvvel. A résztvevők fele (a kontrollcsoport) hagyományos előadásokat hallgatott a társadalmi innovációról és a globális kihívásokról. A többiek – kreditpontokért – egy tizenhat hetes EVOKE szimulációban vettek részt, amelynek során azt kellett elképzelniük, hogyan segítenének egy globális válsághelyzetben, amikor egy háború miatt sokan otthonuk elhagyására kényszerülnek, és riasztó méreteket ölt az emberkereskedelem. A hagyományos előadásokat hallgató társaikhoz képest az EVOKE résztvevői optimistábbak lettek a globális válsághelyzetek megoldhatóságát illetően. A szimuláció végén magabiztosabban jelentették ki, hogy képesek lennének felszólalni, és tenni valamit egy jobb és békésebb jövőért.9

Az EVOKE résztvevői konkrét, képzelőerőt igénylő készségek terén is kimutathatóan jobb teljesítményt nyújtottak. Ezeket a tizenhat hetes szimuláció előtt és után is felmérték, és a hallgatók egymást is értékelték a vizsgálat során. A kontrollcsoporthoz viszonyítva statisztikailag szignifikáns növekedés mutatkozott a következő képességekben: „ismerős dolgokat új szemszögből nézni”, „eredeti, újszerű ötletekkel előállni, kockázatot vállalni és valami mást kipróbálni”, „kreatív probléma- és konfliktusmegoldási módszereket kitalálni”, illetve „előremutató megoldásokat kezdeményezni”. Jól hangzik, ugye? Ki ne akarna fejlődni ezeken a területeken? Ami még jobb: a képességek és a jövő megváltoztathatóságába vetett hit nemtől, etnikai hovatartozástól, életkortól és tanulmányi területtől függetlenül mindenkinél hasonló javulást mutatott. Ez arra enged következtetni, hogy a jövőbe tekintő gondolkodás fejlesztése és a társas szimulációkban való részvétel különféle hátterű embereknek segíthet abban, hogy optimista, változtatni képes személyekké váljanak. Mindenki képes a fejlődésre!

Most lapozzunk egyet, és induljunk el első közös utazásunkra a jövőbe!

első rész
Elménk felszabadítása

Reményteljesnek lenni azt jelenti, hogy nem vagyunk biztosak a jövőben, nyitottak vagyunk a lehetőségekre, és teljes szívünkből elkötelezettek vagyunk a változás iránt.

Rebecca Solnit, történész és aktivista1

A változásnak egyedül úgy adhatunk értelmet, ha belevetjük magunkat, együtt mozgunk vele, és csatlakozunk a tánchoz.

Alan Watts, filozófus2

A növekedés fájdalommal jár. A változás is fájdalommal jár. De semmi sem fáj annyira, mint ott ragadni valahol, ahová nem tartozunk.

Mandy Hale, író3

Ha a következő tíz évre gondolunk, úgy véljük, hogy az élet nagyrészt ugyanolyan marad és a normális kerékvágásban halad tovább?

Vagy arra számítunk, hogy a legtöbben gyökeresen újragondoljuk és újratervezzük az életünket?

Jelöljük válaszunkat az 1–10-ig terjedő skálán!

Az 1 azt jelenti, hogy szinte minden ugyanolyan marad, a 10 pedig azt, hogy szinte minden gyökeresen megváltozik.

1
Utazás tíz évvel a jövőbe

Nem vagy őrült, csak készen állsz a változásra.

Nnedi Okorafor, író4

Talán ismerős a mondás: „A jövő most kezdődik.” Bár jól hangzik, valójában nem igaz. A jövő nem most kezdődik, sem holnap vagy a következő hónapban. Legalábbis akkor nem, ha a legtöbbet akarjuk kihozni a gondolatban tett időutazásból. Sokkal tovább tart, míg az előnyök teljes mértékben megmutatkoznak. Az, hogy pontosan mikor kezdődik a jövő, attól függ, kinek a jövőjéről van szó, és az illető milyen élethelyzetben van éppen. Leírok egy kis játékot, amit én találtam ki. Aki velem játssza, elég jó képet kap arról, neki mikor kezdődik a jövő.

Minden, jövőbe tekintő gondolkodást tanító órát vagy képzést azzal kezdek, hogy a „Mikor kezdődik a jövő?” című játékot játsszuk. Ilyenkor felteszem a kérdést: „Ha a jövő olyan időszakot jelöl, amikorra az életünk sok vagy szinte minden tekintetben más lesz, mint amilyen most, mennyi idő múlva kezdődik az a jövő?” Arra kérem a hallgatóságot, hogy írják le, hány nap, hét, hónap vagy év múlva fog ez bekövetkezni.

Ez nem becsapós kérdés, és nincs rá egyetlen helyes válasz. Sőt általában több tucat válasz születik rá, és mindegyik elfogadható: egy év múlva, öt év múlva, tíz év múlva, húsz év múlva. (Aki be akar szállni ebbe a játékba, gondolja végig most, mit felelne erre a kérdésre!) Mindenkit meg szoktam kérni, hogy írja fel a válaszát egy papírlapra, és tartsa a magasba, hogy a többiek is lássák. Aztán sorba állítom őket, vagyis időrendbe. Az áll a sor elejére, aki a legrövidebb időt adta meg. A végére pedig az, aki a leghosszabbat. A többiek maguk rendeződnek el a két végpont között.

Ekkor már világosan látszik, hogy rengetegféle válasz létezik a kérdésre. Megkérem a két végponton állót, és néhány embert a sor különböző pontjairól, hogy magyarázzák el, miért azt írták a papírra, amit. Sokan nagyon személyes dolgokat osztanak meg. „Hat hónap múlva” – írta fel egy nő a stanfordi felnőttképzésen. Elmondta, hogy a férje nemrég váratlanul elhunyt. Egy szempillantás alatt minden megváltozott. Erősen kételkedett benne, hogy bármi is sokáig megbízhatóan ugyanolyan maradhat az életében. Tapasztalatom szerint ez elég jellemző: azt, aki a legrövidebb időt adja meg a „Mikor kezdődik a jövő?” kérdésre, általában valamilyen veszteség vagy megrázkódtatás érte a közelmúltban.

Egy középiskolásoknak tartott workshopon viszont egészen más okból kaptam azt a választ egy fiatalembertől, hogy „három hónap”. Ugyanis ennyi idő volt hátra az érettségiig. Úgy érezte, utána új korszak következik az életében. A kutatások alapján ez is elég gyakori: amikor egy hosszú távú célt hamarosan elérünk, nyitottabbá válunk a lehetséges változásokra.5 Egy hosszú út a végéhez közeledik, és arra számítunk, hogy új utazás kezdődik.

„Ötszázhuszonegy nap múlva” – adott egyszer meglehetősen konkrét választ az egyik diákom. Kiderült, hogy gyors fejszámolást végzett: pontosan ennyi nap múlva tölti be a harmincat. A mérföldkőnek tekintett születésnapok kapcsán is gyakran számítunk változásokra, nemcsak a saját életünkben, hanem a minket körülvevő világban is.6 Talán kicsit egocentrikus gondolat, hogy amikor mi változunk, az egész világ velünk változik. Ugyanakkor jó, hogy vannak az életben ilyen előre beütemezett pillanatok, amikor készen állunk a változás elfogadására.

Mikor kezdődhet még a jövő? „2020. november 3-án, kedden – felelte valaki 2017-ben. – Akkor lesz az elnökválasztás” – tette még hozzá segítőkészen. Egyértelmű volt, hogy más eredményt remél, mint a legutóbbin. Nem mindenki nevez meg ilyen precíz fordulópontot, de sokan gondolják úgy, hogy rendszeres időközönként bekövetkeznek drámai változások, így mindig tudunk valami újban és másban reménykedni. Politikai választások, sportversenyek válogatói, de még az év divatszínének kiválasztása is lehet ilyen pillanat, ahogy egy művészi hajlamú hallgatóm egyszer felvetette.

Az is nemegyszer előfordul, hogy a válaszadók nem tudják megindokolni a feleletüket. „A jövő tíz év múlva kezdődik – mondhatja valaki –, mert az elég messzinek tűnik.” Ez pedig nagyon igaz. A jövő az az időszak, amely elég távolinak tűnik ahhoz, hogy a dolgok igazán megváltozzanak. Ez teljesen szubjektív. A jövő akkor kezdődik, amikor én készen állok a drámai átalakulásra – legyen az nagy, ijesztő, várva várt vagy épp őrült változás.

Ezért szeretem a „Mikor kezdődik a jövő?” nevű játékot. A válaszok sokat elárulnak a résztvevők lelkiállapotáról. Aki rövid időt jelöl meg – kevesebb mint öt évet –, az vagy fokozottan érzékeny a változásra, vagy nyitott rá, vagy épp a kellős közepén van. Ha valaki szokatlanul távoli időpontot ad meg – negyven, ötven vagy akár száz évben gondolkodik –, az is sok mindenre utalhat: talán úgy érzi, elakadt, és feszélyezi, hogy minden marad a régiben a társadalomban vagy a személyes életében, ezért nem tudja elképzelni, hogy a belátható jövőben gyökeres változások következzenek be, és talán azt sem, hogy egyáltalán megéri azt a napot. De lehet, hogy az illető nagyon kitartó és eltökélt személy, aki hosszú küzdelemre készül. Esetleg nem látja szükségét a változásnak, és örül, ha minden ugyanúgy marad, amíg csak lehet. Csak további beszélgetéssel deríthetjük ki, mi áll a háttérben, de tapasztalatom szerint a „Mikor kezdődik a jövő?” kérdéssel induló társalgásra érdemes időt szánni.

Bármennyire gazdag változatosságot mutatnak is a feleletek arra a kérdésre, hogy „Mikor kezdődik a jövő?”, azért mégis messze a leggyakoribb válasz az, hogy tíz év múlva. Több mint tízezer diákomat megkérdeztem erről, és szinte mindenki egyetért: Tíz év elegendő idő, hogy a társadalom és a saját életem is gyökeresen megváltozzon.

Miért pont a tíz ez a mágikus szám?

Legtöbben saját tapasztalataink és társadalmi konvenciók alapján gondoljuk, hogy tíz esztendő változásokat hozhat. Az életünket is tízéves szakaszokra osztjuk: a húszas, harmincas, negyvenes stb. éveinkről beszélünk. Mérföldkőnek számító kerek születésnapjaink alkalmából szoktunk elgondolkodni azon, mit szeretnénk életünk következő tíz évében. A társadalmi változásokat is évtizedekben mérjük: gondoljunk csak arra, milyen más volt az 1920-as években az élet, mint az 1910-es években, mennyire különböztek az 1960-as évek az 1950-es évektől, és máris mennyire különböznek a 2020-as évek a 2010-es évektől. Aki több mint tíz éve él ezen a földön, vagy tanult történelmet, világosan látja, milyen sok minden megváltozhat egy évtized alatt.

Ha a közelmúlt történelmét nézzük, a tíz szinte már tényleg varázslatos számnak tűnhet. Rengeteg példát találhatunk arra, amikor új eszmék és tettek korábban elképzelhetetlen társadalmi változásokat hívtak életre nagyjából egy évtized alatt. Ez különösen igaz a történelmi jelentőségű győzelmeket kivívó társadalmi mozgalmakra és a globális hatású technológiai újításokra. Íme néhány példa, mindegyik nagyjából tíz évet vett igénybe (plusz/mínusz néhány hónap):

Tíz év telt el, amíg az Egyesült Államokban a faji megkülönböztetés ellen küzdő polgárjogi mozgalmak eljutottak a buszon elkülönített ülések első bojkottjától a polgárjogi törvény elfogadtatásáig (1955–1964).

Tíz évbe telt, míg a Dél-afrikai Köztársaság ellen az apartheid miatt bevezetett gazdasági szankciók elérték a céljukat, és az országnak új alkotmánya lett, amely egyenlő jogokat biztosított a feketéknek és más faji csoportoknak (1985–1996).

Tíz év kellett a melegházasság megítélésének megváltozásához, miután az első ország (Hollandia) törvényessé tette. Akkor még sokan ellentmondásosnak tartották, egy évtizeddel később viszont a közvéleménykutatások alapján már a legtöbb országban a lakosság többsége támogatta (2001–2010).

Az Egyesült Államokban elsőként Colorado legalizálta teljeskörűen a marihuánát. Tíz évvel később 50 államból 44-ben törvényes lett a használata (2012–2021).

Továbbá:

Az internetet egykor csak tizenhatmillió ember használta, többségük tudós vagy kutató. Úgy gondolták, a világháló leginkább tudományos adatok megosztására alkalmas. Tíz év múlva már egymilliárd ember internetezett (1991–2001).

Tíz évvel az első iPhone forgalomba hozatala után a bolygón élő emberek többsége már okostelefont használt, ezzel beköszöntött a „mindig elérhető” kommunikáció korszaka (2007–2017).

Tíz év alatt a Facebook egyetlen felhasználótól eljutott oda, hogy egymilliárdan használják napi szinten, és hamarosan az első olyan termékké válhat, amelyet az emberek több mint egyharmada használ a Földön (2004–2015).

Tíz év kellett a bitcoinnak, hogy egy tudományos cikkben felvetett elméleti lehetőségből közel ezermilliárd dolláros piaci kapitalizációt elérő valutává váljon. Ez több, mint az Egyesült Államok három legnagyobb bankjának együttes értéke (2008–2019).

Tíz évvel az Uber és az Airbnb alapítása után az Egyesült Államokban a dolgozók 36%-ának van valamilyen melléktevékenysége (2008–2018).

Tíz évvel az első felhasználói tesztelés után a Zoom kulcsfontosságú platformmá vált az emberiség számára a Covid–19-járvány alatt, mivel tanulásra, munkamegbeszélésekre, valamint családi és baráti kapcsolatok fenntartására is szolgált (2011–2020).

Vagyis olyan dolgok, amelyek ma apró kísérletként indulnak, tíz év alatt mindenütt elterjedhetnek, és megváltoztathatják a világot. Bizonyos társadalmi változások pedig, amelyek ma még valószínűtlennek vagy elképzelhetetlennek tűnnek, tíz év múlva akár be is következhetnek.

Persze nem minden változás vihető végig tíz év alatt – sok társadalmi mozgalomnak sokkal több időre van szüksége. A fejlődés pedig tíz év után sem áll meg. Amikor tíz évvel előre tekintünk a jövőbe, nem az a célunk, hogy mindent lássunk megvalósulni – bár rengeteg bizonyíték van rá, hogy tíz év alatt tényleg szinte bármi megtörténhet. A tízéves távlat inkább segít az elménk felszabadításában. Olyan lehetőségeket veszünk számításba, amelyeket egyébként elvetnénk. Valahol megnyugtató is, mert amikor drámai kihívásokról és a „normális” fogalmának radikális átalakulásáról gondolkodunk, tíz év elég hosszú időnek tűnik a felkészülésre. Éppen ezért, amikor arra kérek valakit, hogy gondolatban utazzon a jövőbe, szinte mindig tíz évvel előre repítem. A jövőkutatók azt szeretnék, hogy az emberek olyan időtávlatban gondolkodjanak, amelyben bármiről el tudják hinni, hogy megváltozhat – még ha most lehetetlennek tűnik is.

Ha képzeletben tíz évet utazunk előre, nemcsak a drámai átalakulás lehetőségében fogunk jobban hinni. Abban is jobban bízunk és reménykedünk, hogy mi magunk is hozzá tudunk járulni a változáshoz. Ennek egy pszichológiai jelenség, az úgynevezett időbőség áll a hátterében. Megnyugtató és erőt adó érzés, amikor tudjuk, hogy van elég időnk arra, ami igazán fontos – átgondolhatjuk a lehetőségeinket, terveket szőhetünk, és magabiztosabban alakíthatjuk a jövőnket olyanná, amilyenné szeretnénk. Ha csak napok vagy hetek távlatában gondolkodunk, szinte lehetetlen megteremteni az időbőség érzését. De ha tíz évvel számolunk… az rengeteg idő! Nem kell rohannunk. Bőven van lehetőségünk új készségeket elsajátítani, forrásokat gyűjteni, szövetségeseket toborozni, tanulni a hibáinkból, felállni a kudarcokból; és minden másra is, ami a lehető legjobb kimenetelhez szükséges. A bőség érzete növeli kockázatvállalási hajlandóságunkat és kreativitásunkat. Elegendő időnk van eljátszani különböző ötletekkel, új dolgokat kipróbálni, és addig kísérletezni, amíg ki nem derül, mi működőképes.

Érdekesség, hogy az agy ugyanúgy reagál a tágas terekre, mint az időbőségre. Kutatások igazolták, hogy nagy belmagasságú helyiségekben és kint a szabadban magasabbra törő, „maximális” célokat tűzünk ki, és kreatívabban gondolkodunk.7 A maximális célok a felső határra összpontosítanak: Mi a lehető legjobb eredmény, amit el tudunk képzelni? A tízéves időintervallumra szeretek úgy gondolni, mint az elme katedrálisára vagy Grand Canyonjára. Képzeletünk ilyenkor magasra szárnyalhat.

Ha viszont időszűkében érezzük magunkat, olyan, mintha egy kicsi, ablaktalan, nyomasztó szobában rekedtünk volna. Lélekben összekuporodunk, és képzelőerőnk beszűkül. „Minimális” célokat tűzünk ki, vagyis csak annyira erőltetjük meg magunkat, amennyire feltétlenül szükséges a rossz elkerüléséhez. Ahogy pszichológusok egy csoportja megfogalmazta: „A maximális cél a legjobb, amit csak el lehet érni. A minimális cél az alapszükségletekre irányul, vagy a legalacsonyabb szintre, ami még éppen elviselhető.”8

Amikor reggelente felkelünk, maximális vagy minimális célok lebegnek a szemünk előtt? Időbőséget vagy időszűkét érzékelünk? Ha túl rövid távú célokat tűzünk ki magunk (vagy a családunk, a közösségünk, a vállalkozásunk) elé, általában úgy érezzük, sürget az idő. Ugyanez a helyzet akkor is, ha túl sok a dolgunk, de ez utóbbit nem mindig tudjuk befolyásolni. Tehát ahelyett, hogy drasztikusan megnyirbálnánk a feladatainkat, egyszerűbb, ha azzal foglalkozunk, milyen messzire tekintünk a jövőbe, amikor az elérni kívánt változásokról gondolkodunk.

Lehet, hogy tíz évvel előre tervezni szokatlan számunkra. Személyes téren leginkább egyéves távlatokban gondolkodunk a változásról, általában újévi fogadalmak formájában. De az újévi elhatározások nem segítik a maximális célok kitűzését, és ha egyetlen év alatt akarunk nagy változást elérni, nem élhetjük át az időbőség érzését. Mi lenne, ha a következő újévkor új hagyományt teremtenénk? Tegyünk inkább tízéves fogadalmat! Mit érhetnénk el (vagy mit érhetne el a családunk, közösségünk, vállalkozásunk), ha tíz évünk lenne rá? Milyen hosszú távú hatása lehetne egy új szokásnak, ha tíz évig gyakorolnánk? Játsszunk el gondolatban ezekkel a lehetőségekkel! Lehet, hogy elsőre nem lelkesedünk a tízéves fogadalom ötletéért. Hiszen nem tíz év múlva akarjuk látni az eredményeket, hanem már most. Nem kell abbahagynunk a rövidebb távú tervezést, csak közben engedjük a képzeletünket a távolabbi jövőbe, tíz évvel előre is elkalandozni!

Ha szeretnénk átélni az időbőség érzését, alkalmazhatunk egy kis trükköt: válasszunk egy kisebb feladatot, például, hogy elolvassuk ezt a könyvet, és adjunk rá magunknak tíz évet! Azt gondolhatnánk, hogy így túl nagy lesz a kísértés a halogatásra, és talán sohasem fogjuk befejezni a könyvet, de valójában a halogatás furcsamód inkább időszűke esetén szokott előfordulni.9 Ha úgy érezzük, kevés idő van a feladatainkra, kevesebb feladatot végzünk el. Amikor úgy érezzük, bőven van időnk, több mindent megteszünk. Kutatások szerint ez független attól, mennyi „szabad” vagy „üres” időnk van valójában. Csak az számít, hogy az agyunk mennyire érzékeli bőségesnek a rendelkezésünkre álló időt. Próbáljuk ki! Adjunk magunknak bőkezű, tízéves határidőket! Talán magunk is meglepődünk majd, hogy az időbőség tudatában mennyivel szívesebben és gyorsabban végezzük el a feladatainkat, amelyeket egyébként folyvást halogatnánk. Így jobban kézben tudjuk tartani, mire használjuk az időnket.

Tényleg próbáljuk ki: adjunk magunknak tízéves határidőt arra, hogy elolvassuk ezt a könyvet, vagy bármilyen más kisebb elvégzendő feladatra! A Google- és az Apple-naptárban is lehetséges tíz évvel későbbi határidőt megadni. Sőt akár százéveset is, ha valamiről úgy gondoljuk, jó lenne, ha száz év múlva bekövetkezne. Kiváló gondolatkísérlet, mindenkinek ajánlom.

Miközben fellapozzuk képzeletbeli vagy digitális naptárunkat, gondolatban induljunk időutazásra! Képzeljük el, hogy tíz évvel a jövőben járunk, reggel van, most ébredtünk, és nagyon izgatottak vagyunk… valami miatt. Különleges esemény vár ránk. Mi az?

Könnyebb elképzelnünk ezt a jövőbeli napot, ha digitális naptárunkban tíz évvel előrelapozunk. Írjuk bele: mi lesz a programunk tíz év múlva, ezen a napon? Kivel leszünk? Milyen ruhát veszünk fel? Milyen eszközökre lesz szükségünk? Miért fontos vagy izgalmas számunkra ez a tevékenység? Hogy érezzük magunkat most, hogy eljött ez a nap? Képzeljük magunk elé azt a napot olyan élénken, amennyire csak tudjuk! Gondoljuk végig, miben leszünk mások mi és az életkörülményeink addigra, és ez mennyiben változtatja meg azt, amit tenni akarunk, vagy tenni tudunk!

Ha gondolatban ilyen messzi jövőbe utazunk, beletelhet egy kis időbe, míg az agyunk fel tudja tölteni képekkel az ismeretlent. Lehet, hogy elsőre csak a képzelet magvait tudjuk elültetni, és később újra kell próbálkoznunk, hogy szárba szökkenjenek. Legyen nyitva a naptárunk, és játsszunk el a lehetőségekkel! Adok egy feladatot: írjunk be valami izgalmas, akár az életünket megváltoztató dolgot a naptárunkba, tíz évvel későbbre. Aztán egy egész évtizedünk lesz rá, hogy eldöntsük, valóban szeretnénk-e, ha megtörténne.

Buzdítás gyanánt hadd meséljek egy közösségről, amely nagyon komolyan veszi a tízéves tervezéssel összefüggő gyökeres változásokat. Németországban az Osing környéki földművelők tízévente igen figyelemreméltó dolgot tesznek. Minden 4-esre végződő évben, például 2024-ben, megtartják az Osingverlosung nevű sorsolást, amelynek során újra elosztják a területen található 213 parcellát.

Tehát azt a földterületet, amelyet valaki tíz éven át művelt, át kell adnia annak, akinek kisorsolták. Mindenki újat kezdhet egy új földdarabon. A halászati, vadászati és gyűjtögetési jogokat is újrasorsolják. Ez a hagyomány évszázadokra nyúlik vissza, és azóta is töretlenül gyakorolják. A sorsolást napjainkban zenés fesztivállal és lakomával ünneplik.

El tudjuk képzelni magunkról, hogy tízévente ilyen komoly változást vállaljunk? El tudjuk képzelni, hogy minden tizedik évben elcseréljük a tulajdonunkat egy szomszédunkkal – mondjuk, a könyveinket, a ruháinkat vagy az otthonunkat? Milyen érzés lenne tízévente visszaadni a földünket a közösségnek, és újrakezdeni valaki más birtokán? El tudjuk képzelni magunkról, hogy az osingi lakosokhoz hasonlóan örömmel ünnepelnénk ezt a véletlenszerű újraelosztást, ahelyett hogy félnénk tőle vagy neheztelnénk miatta? Nehéz lenne, ugye? Pedig ez nem csak képzeletben létezik: tényleg vannak olyanok, akik boldogan és önként vesznek részt benne. Akkor miért elképzelhetetlen a legtöbb ember számára?

Írjuk össze az összes akadályt és korlátot, amely eszünkbe jut ezzel kapcsolatban! Miért ne működne egy ilyen sorsolás ott, ahol élünk? Miért ne akarnának részt venni benne az emberek? Aztán gondoljuk végig a következőket: mennyire lennénk hajlandók megkérdőjelezni, hogy a felsorolt akadályok valóban fennállnak? Van-e köztük olyan, amit le tudnánk győzni, vagy meg tudnánk változtatni? Eszünkbe jut-e olyan válsághelyzet, társadalmi mozgalom, technológiai áttörés vagy a közvélekedésben bekövetkező változás, ami ezt az elképzelhetetlen dolgot elképzelhetővé tehetné?

Valahogy így fogjuk tágítani a képzeletünket a könyv olvasása során. Az osingi sorsolás a saját városunkban csak egyike azoknak a „lehetetlen” jövőbeli forgatókönyveknek, amelyekről gondolkodunk.

Meg kell jegyeznem, hogy vannak olyanok, akik azt mondják, nekik tíz évnél sokkal hosszabb idő kell ahhoz, hogy felkészüljenek a gyökeres változásokra. Amikor a „Mikor kezdődik a jövő?” játékot játsszuk, a válaszok között néha több is akad, ami húsz-harminc éves időtávlatot jelöl meg. Azoknak, akik ilyen feleletet adnak, határozott elképzelésük van a változás természetéről. Nemzedékekben gondolkodnak: szerintük a változás akkor következik be, amikor a fiatalok felnőnek, és másként csinálják a dolgokat, mint az előző generációk.

Logikus elképzelés, de legalább három gyenge pontja van. Először is, ennek fényében borzasztóan sokáig kell várni, ha valaki változást szeretne. Másodszor, kizárólag a felnövekedett fiatal generációnak tulajdonít cselekvőerőt. Azzal mi a helyzet, aki nem tartozik bele ebbe a csoportba? Harmadszor: képzeletünk sokkal nehezebben tölti meg tartalommal a jövőt, ha elenyészően kevés információnk van arról, milyen is lesz – harminc évre előre inkább csak vaktában találgathatunk, hasznos előrejelzések helyett. Amikor ilyen, nemzedékekben gondolkodó emberekkel találkozom, nem próbálom meg lebeszélni őket a több évtizedes távlatok használatáról, de igyekszem arra bátorítani, hogy gyakorolják a tízéves idővonal alkalmazását, mert úgy hamarabb kezükbe vehetik a jövőjüket.

Sajnos nem könnyű ezt a szokást kialakítani magunkban. Néhány évvel ezelőtt, amikor a Jövőkutató Intézetnél végeztem kutatásokat, felmérést készítettem a jövőbe tekintő gondolkodásról az Egyesült Államokban.10 Ennek keretében 2818 embert kérdeztem meg, milyen gyakran gondolkodnak el azon, hogy mit fognak csinálni a jövőben egy hónap, egy év, három év és további évek múlva, egészen harmincéves időtávlatig. (A válaszadók a 18. életévüket betöltötték, a hibahatár ±2 százalékpont.) Sejtettem, hogy az emberek kevesebbet gondolnak a távoli jövőre, mint én, a jövőkutató. De az még engem is meglepett, mennyivel kevesebbet. A válaszadók 37%-a azt mondta, sosem képzeli el, milyen lesz az élete vagy a világ tíz év múlva. További 15% évente legfeljebb egyszer gondolkodik el erről. Ha ezt a két számot összeadjuk, kiderül, hogy az emberek többsége nem használja ki a tízéves előretekintés előnyeit.

A közelebbi jövőről viszont a legtöbben elmerengnek: a válaszadók 56%-a azt mondta, mindennap (vagy szinte mindennap) elképzeli, mi lesz egy év múlva. Nem arról van szó tehát, hogy a jövőbe tekintő gondolkodás nem természetes számunkra. Csak épp a legtöbben nem nézünk elég távolra.

Van még egy tudományos érv amellett, miért kellene mindenkinek mindennap gondolkodnia arról, mi lesz tíz év múlva.

Amikor gondolatban tíz évet utazunk előre az időben, perspektívát váltunk. Nem képletesen, hanem szó szerint. A tudósok felfedezték, hogy ilyenkor első személyűről harmadik személyűre vált a szemléletmódunk.

Első személyű perspektíva esetén saját nézőpontunk szerint szemléljük a világot, a testünkön belülről. Alapvetően így éljük az életünket: mi állunk a valóság középpontjában. A harmadik személyű perspektíva olyan, mintha kívülről látnánk magunkat, szinte testen kívüli élményhez hasonlít. Az események fölött lebegünk, elkülönülünk tőlük, nem ragadunk bele a történésekbe. Amikor első személyben gondolkodunk, teljesen elmerülünk saját gondolatainkban és érzéseinkben. Amikor harmadik személyben gondolkodunk, megszabadulhatunk az énközpontúságtól, és tágabb, objektívabb perspektívára tehetünk szert.

Amikor a közelmúltról, a jelenről vagy a közeljövőről gondolkodunk, szinte mindig első személyben tesszük. A távoli múlt vagy távoli jövő esetében azonban gyakorlatilag mindenki harmadik személyre vált. A tudományos irodalom mind a múlt, mind a jövő vonatkozásában tíz évet tekint távolinak. A perspektívaváltás az oka annak is, hogy amikor életünk erős érzelmektől áthatott pillanataira hosszú idő múltán visszatekintünk, tisztul a kép, és tárgyilagosabban szemléljük a történteket. Távolabbról jobban átlátjuk a dolgokat. Hasonlóképpen, ha gondolatban tíz évvel előre utazunk a jövőbe, nem „ragadunk bele” az érzelmeinkbe, egy kis időre megszabadulunk szokásos gondolkodásmódunktól, és felülemelkedünk rajta. Mintha az űrből néznénk le, akárcsak egy műhold.

Kutatópszichológusok nagyon ügyes módszerrel tudják kimutatni ezt a perspektívaváltást, az úgynevezett betűátrajzolási feladat segítségével. Egy társunk segítségével mi is elvégezhetjük ezt a kis gyakorlatot, hogy magunkon is megfigyelhessük, mi történik ilyenkor az agyunkban. Íme egy példa:

Az egyik kutatás során arra kérték a résztvevőket, hogy hunyják be a szemüket, és képzeljék el, amint a tengerparton sétálnak – másnap, illetve tíz év múlva. Húsz másodperc elteltével arra kérték a résztvevőket, hogy gondoljanak továbbra is a tengerpartra, és közben domináns kezük mutatóujjával rajzoljanak a levegőbe egy C betűt a homlokuk előtt úgy, hogy nem érnek hozzá a fejükhöz. Az utasítást a lehető leggyorsabban, gondolkodás nélkül kellett végrehajtaniuk.

A kutatók rendkívül érdekes jelenséget figyeltek meg. Azok, akik azt képzelték el, hogy másnap sétálnak a tengerparton, szinte mind úgy rajzolták a levegőbe a C betűt, hogy az ő szemszögükből állt helyes irányban, míg a velük szemben ülő tudós tükörírással látta. Azok közül viszont, akik gondolatban tíz év múlva sétálgattak a tengerparton, 70%-uk úgy rajzolta a C betűt, hogy a velük szemben ülő kutató lássa a megfelelő irányban, és nekik legyen fordítva. Vagyis azok, akik a jelenről gondolkodtak, első személyű perspektívából szemlélték a világot, a saját fejükön belülről. Azok viszont, akik a távoli jövőre gondoltak, túlléptek saját személyiségük határain, és harmadik személyként látták a dolgokat. Az ő perspektívájuk empatikusabb volt, úgy rajzolták a C betűt, hogy a másik ember olvashassa megfelelően. Pont olyan volt, mintha kiléptek volna a testükből, amikor tízéves távlatban kezdtek gondolkodni.11

Bárki kipróbálhatja a feladatot egy barátjával, és maga is meggyőződhet róla, mi történik. Fontos, hogy egy légtérben tartózkodjunk a segítőnkkel (telefonon nem működik a kísérlet). Nem mindenkinél ugyanaz az eredmény: az emberek 20-30%-a akkor is ugyanúgy rajzolja a C betűt, ha cselekvő perspektívából megfigyelőbe vált. A kísérlet mindenesetre jól alátámasztja, hogy az időbeli távolság segít eltávolodnunk önmagunktól. Ha messzebb tudunk kerülni a jelen pillanattól, a perspektívánk is kitágul.

A betűrajzolós feladatból az is kiderül, hogy az első személy és harmadik személy közötti váltás jó hatással van az empátiára. Tudományos megfogalmazásban: csökkennek az „egocentrikus előítéletek” és „az önmagunk általi meghatározottság”. Ez azt jelenti, hogy ki tudunk lépni a saját fejünkből, és képesek vagyunk mások szemével látni a világot. Jobban figyelembe vesszük, hogy másoknak tőlünk eltérő vágyai, szükségletei, értékei és elképzelései lehetnek.12

Nyitottabbá válunk, és ez különösen fontos, amikor arról gondolkodunk, miben lesz más a jövő, és miben változhatunk meg mi magunk. A kutatások alátámasztják, hogy ha sikerül időben és perspektívánkban is eltávolodnunk az itt és mosttól, nagyobb valószínűséggel fogadunk be olyan új információkat, amelyek ellentmondanak jelenlegi meggyőződésünknek.13 Ezt akár mentális szupererőnek is tekinthetjük.

Legtöbbször ugyanis, ha meggyőződéseinkkel ellentétes információval találkozunk, nem veszünk róla tudomást. Agyunkban sokféle önvédelmi mechanizmus működik, például kevésbé figyelünk oda a „cáfoló adatokra”, de ha mégis észrevesszük ezeket, akkor is hamarabb elfelejtjük. Aki mondta már valaha valakinek, amikor az meg akarta győzni valamiről, hogy „nem akarom hallani”, tudja, miről beszélek. Az agy tényleg hallani sem akar az olyan információkról, amelyek kellemetlenséget vagy „kognitív disszonanciát” okoznak – aktívan kiszűri és elutasítja ezeket.

A tudósok szerint ezeknek a védő mechanizmusoknak fontos szerepük van. Az agyunk nem fecsérli arra az erejét, hogy minden új információ hatására átértékelje gondolati modelljeit. Kell az energia fontosabb dolgokra: gondolkodásra, tervezésre, problémamegoldásra. Ha nem hinnénk benne, hogy valamennyire értjük a minket körülvevő világot, nem mernénk cselekedni. Viszonylag stabil hitrendszer nélkül jelentős pszichés károkat szenvedhetünk: gyengébb lehet az önazonosságunk, vagy nem találunk értelmet a minket körülvevő világban. Ez szorongást, de akár kétségbeesést is előidézhet. Persze hogy az agyunk nem akar 180 fokos fordulatot venni, valahányszor a meglevő tudásunkat megkérdőjelező információkba botlik. Ha viszont mindig kizárjuk az ilyen adatokat, sosem tanulunk újat, nem fejlődünk – és egészen biztosan nem tudunk gyorsan alkalmazkodni a szokatlan helyzetekhez és váratlan eseményekhez.14

Ha kicsit ki tudunk tekinteni saját nézőpontunkon túlra, kisebb valószínűséggel ragadunk meg olyan régi gondolkodásmintáknál, amelyek már nem szolgálják a javunkat. Amikor gondolatban tízéves időutazást teszünk a jövőbe, legalább egy kis időre megnyitjuk az elménket, és készen állunk az új felfedezésekre. Mintha kitárnánk az ablakot, hogy beengedjük a friss levegőt – a tízéves előretekintéssel friss gondolatok áramlanak az elménkbe. Igazi jótétemény, ha nyitottá tudunk válni a kellemetlen és váratlan információkra. Kiküszöbölhetjük mentális vakfoltjainkat, és elképzelhetjük azt, amire mások gondolni sem hajlandók.

Kicsivel több mint tíz évvel ezelőtt meghívást kaptam egy nagy autógyártó cég főhadiszállására, hogy az innovációs csapatnak előadást tartsak arról, hogyan lehetne a videójátékok technológiáját felhasználni a jövő gépjárműveiben. Amikor körbevezettek a kutatási részlegükön, élénk eszmecserét folytattam néhány felső vezetővel arról, hogy az önvezető vagy autonóm gépkocsik az ember vezette autók népszerű alternatívájává válhatnak-e valaha.

– Semmiképp – szögezte le egyikük.

– Fontolóra sem vesszük ezt a lehetőséget igazán – tette hozzá a másik.

Megkérdeztem, miért ilyen biztosak a véleményükben.

– Az autó az egyén szabadságának legjobb kifejezőeszköze – felelte egyikük. – Amikor beszállunk az autóba, és eldöntjük, hová menjünk, mi uraljuk a helyzetet. Az emberek soha nem akarnák önként feladni ezt a szabadságot és irányítást. Nem engednék, hogy a kocsi vezessen helyettük.

Egy másik igazgató a jogosítvány pszichológiai és kulturális jelentőségéről beszélt.

– Nem véletlen, hogy a jogosítvány megszerzése a felnőtté válás fontos mérföldköve – mondta. – Azt a pillanatot jelképezi, amikor egy fiatal végre úgy érzi, a maga ura lett. Ez pedig sosem fog megváltozni.

Felvetettem, hogy a balesetek számának csökkenése talán erősebb motiváció lehet, mint a kontroll. Mi lesz, ha kiderül, hogy az önvezető autók biztonságosabbak, mint az ember vezette gépkocsik? Mi lenne, ha a globálisan évente bekövetkező másfélmillió halálesetből megelőzhetnénk valamennyit? Ők továbbra is egyöntetűen ragaszkodtak álláspontjukhoz: a balesetek visszaszorítása nem elég erős érv a szabadsággal és az irányítás feladásával szemben. Felsoroltam még néhány szempontot arról, hogy szerintem miért válhatnak elterjedtté az önvezető autók, de nem sikerült meggyőzni őket. Nem tudtak elszakadni alapfeltevéseiktől.

Mivel vendég voltam, nem akartam vitába keveredni velük, ezért csak ennyit mondtam:

– Remélem, tíz év múlva visszatérhetünk erre a témára.

Aztán, amint egy kis időre egyedül maradtam, gyorsan előhúztam a noteszemet, amelyet mindenhová magammal hordok, és mindent feljegyeztem, amire csak emlékeztem a beszélgetésből. Meg akartam örökíteni, mert lenyűgözött, milyen bizonyossággal utasították el a felső vezetők a lehetséges jövőt. Nem gondoltam, hogy a véleményük a vállalat hivatalos álláspontját tükrözné, és később megtudtam, hogy a cégnél többen is voltak olyanok, akik igyekeztek elérni, hogy komolyabban vegyék az önvezető autókat. De ez a beszélgetés iskolapéldája volt annak, hogyan sorolhatunk be valamit az „elgondolhatatlan” kategóriába, és milyen nehéz kivenni a skatulyából, ami már egyszer belekerült – még egy innovációért felelős csapat számára is.

Mielőtt jövőkutató lettem, alighanem én is ilyen makacsul ragaszkodtam kialakult világképemhez. A Jövőkutató Intézetben azonban hamar ráébredtem, mennyire fontos, hogy sose ragadjak le egy nézőpontnál. A megbeszéléseken a kollégáktól gyakran hallottam egy bizonyos jelmondatot, amelyről később megtudtam, hogy az intézet egyik korábbi elnökétől származik. Amikor egy-egy vita kezdett hevessé válni, megálltak, nagy levegőt vettek, és ezt mondták: „Erős véleményhez ne ragaszkodj erősen!” Utána pedig elgondolkodtak az előfeltevéseikről.

Időbe telt, míg rájöttem, pontosan mit is jelent ez a mondat. Egyfelől fontos, hogy legyen határozott álláspontunk, főleg, ha próbáljuk tágítani képzeletünk határait. Ha elgondolhatatlan eseményekre is fel akarunk készülni, és korábban elképzelhetetlen változásokat akarunk elérni, nem kerülhetjük el a provokatív, forradalmi ötletek felvetését. Másfelől viszont attól, hogy valamit lehetségesnek tartunk, még nem kell teljes bizonyossággal hinnünk, hogy be is fog következni. El kell tudnunk engedni a feltevéseinket és elképzeléseinket, ha azok már nem szolgálják a javunkat – különösen, ha olyan új információk birtokába jutunk, amelyek eredeti álláspontunk átgondolására késztetnek.

„Erős véleményhez ne ragaszkodj erősen!” Tényleg nagyon tetszik ez a jelmondat. Alázatról árulkodik, és arról, hogy hajlandók vagyunk tanulni. Emlékeztet rá, hogy bármilyen biztosak vagyunk is valamiben, a jövő tartogathat meglepetéseket. Akkor szoktam ezt mondogatni, amikor kezdem magam nagyon belelovalni egy bizonyos kimenetelbe – nemcsak a jövőt illetően, hanem bármilyen vitában. (Igen, még akkor is, amikor a férjemmel veszekszünk valamin!) Emlékeztető magamnak, és ígéret a beszélgetőtársamnak, hogy rugalmas és nyitott maradok.

Azóta, hogy több mint tíz évvel ezelőtt találkoztam az említett innovációs csapattal, sokat tanultam a jövőbe tekintő gondolkodásról. Ha már akkor is tudtam volna, amit most, mit csináltam volna másképp? Egész biztosan meghívtam volna őket egy képzeletbeli időutazásra, amelynek során elképzelhetik, milyen lenne életükben először egy teljesen önvezető autóban utazni.

„Olyan élénken és valósághűen képzeljék el, amennyire csak tudják! – tanácsoltam volna nekik. – Milyen színű az autó? Hová utaznak? Mennyire kényelmes az ülés? Ki utazik még önökkel?” Adtam volna egy percet, hogy kicsit átérezzék ezt a jövőt, aztán megkérdeztem volna: „Egyetlen szóval hogyan tudnák leírni, amit ezen az első autóúton éreznek?” Biztos vagyok benne, hogy ettől nyitottabbá válna a gondolkodásuk, különösen, ha egymással is megoszthatnák gondolatban tett időutazásukhoz kapcsolódó élményeiket.

Azóta már több ezer diákkal végeztettem el pontosan ezt a feladatot az óráim elején, hogy megmozgassák a képzeletüket, mintegy bemelegítésként. (Bár kicsit alakítanom kellett rajta, mivel az utóbbi években ténylegesen megjelentek a piacon az önvezető járművek: „Aki már utazott teljesen önműködő járműben, emlékezzen vissza, mit érzett!”) Mindenkit megkérek, hogy a teremben kifüggesztett hatalmas táblára írja fel azt az egy szót, amellyel érzelmi reakcióját jellemezné. Ha online órát tartok, a csevegőablakba gépelik be a választ. Ez a kedvenc részem, mert mindig sokféle érzelem jelenik meg. Izgatottak, ámuldoznak, rémültek, kíváncsiak, rosszul lesznek, hálásak, elragadtatottak, zavarodottak, éberek, alszanak, szabadok. A táblára írt szavak a pozitív és negatív érzelmek teljes skáláját felölelik. Nyoma sincs egyetértésnek.

Miután így beleláttunk mások elképzelt jövőjébe, már sokkal nehezebb erősen ragaszkodni egy határozott véleményhez az önvezető járművekkel kapcsolatban. Ez még inkább igaz, ha megpróbáljuk megérteni – vagy, ami annál is jobb, beszélgetni róla –, egészen pontosan miért félne valaki az autóban, amikor mi inkább izgatottnak éreznénk magunkat; miért kerítene valakit hatalmába a szabadság érzése, míg minket a rosszullét környékezne; miért akarnak némelyek ilyen jövőt, míg mások nem.

Vagyis a jövő elképzelése akkor nyitja meg igazán az elménket, ha másokkal együtt tesszük. Ilyenkor megfigyelhetjük, hogy az emberek mennyire különbözőképp érezhetnek ugyanazzal a lehetséges jövővel kapcsolatban. Részletesebben megismerhetjük képzeletük világát, és ötleteket nyerhetünk belőle a magunk számára. Ha együtt utazunk tíz évvel előre, sokkal könnyebb alkalmazkodásra bírni és továbbfejleszteni saját meggyőződéseinket.

Apropó… tizenkét évvel a látogatásom után, a korábban említett autógyártó futószalagjairól ma már önvezető gépkocsik is gördülnek le. Végül mégsem ragadtak le eredeti elképzeléseiknél. De attól függetlenül, hogy ez a konkrét technológia széles körben elterjed-e vagy sem, a következő tíz évben a gyártónak (és nekünk is) még több dolgot újra kell gondolni, mert még nagyobb változások várhatók. A jövő most már még jobban feszegeti azt a feltételezést, hogy az autó a modern élet kulcsfontosságú tartozéka. Íme egy gondolat, amely bogarat ültethet a fülünkbe a lehetséges jövőbeli változásokat illetően:

A 2020-as pandémia alatt világszerte kísérleteztek azzal, hogy a nagyvárosokban hosszabb útszakaszokat lezártak a gépjárműforgalom elől. Ezeket csak gyalogosok és kerékpárosok használhatták, illetve vendéglátóegységek ültethették le a náluk étkezőket a szabadban. A városlakók így kimozdulhattak és társasági életet élhettek, miközben biztonságos távolságot tarthattak egymástól. Ezek a kezdeményezések igen népszerűnek bizonyultak, és valószínűleg tartósan befolyásolták az emberek autókkal kapcsolatos gondolkodását. Amikor például a YouGov nevű nemzetközi piackutató és adatelemző vállalat felmérést végzett huszonegy, többek között francia, német, olasz, spanyol, angol és belga városban, azt az eredményt kapta, hogy az emberek 78%-a szeretné fenntartani a gépjárműforgalmat érintő korlátozásokat, a légszennyezés és az autók városi jelenlétének csökkentése érdekében.

Mindeközben egyre több fiatal dönt úgy, hogy nem szerez jogosítványt. Az Egyesült Államokban a mostani tizennyolc évesek 40%-a határozott úgy, hogy egyelőre nem igényel vezetői engedélyt. A Michigani Egyetem Közlekedéskutató Intézetének felméréséből kiderül, hogy a legtöbben túl elfoglaltak, vagy nincs elég idejük felkészülni a vizsgára (37%); úgy vélik, túl sokba kerül egy autó és a fenntartása (32%); másokkal fuvaroztatják magukat (31%); szívesebben bicikliznek vagy gyalogolnak (22%); inkább tömegközlekedéssel utaznak (17%); illetve aggódnak az autózás környezeti hatásai miatt (9%).15 Az AAA Közlekedésbiztonsági Alapítvány közvélemény-kutatása szerint pedig a jogosítvány megszerzéséről lemondó tizenévesek fele kockázatosnak tartja az autós közlekedést, és fél vezetni.16 Mit szűrtem le ezekből az adatokból? A szabadság az autóvezetés vonatkozásában nyilvánvalóan mást jelent a mai fiataloknak: nemcsak a mozgásszabadságról és egy gép uralásáról szólhat, hanem arról is, hogy megszabadulunk az adósságtól, lelkiismeretünk felszabadulhat a környezetkárosítás miatti bűntudat alól, vagy megszabadulhatunk egy veszélyes tevékenység keltette szorongástól.

Ezek a jelek, valamint az önvezető technológiák fejlődése nekem azt sugallják, hogy valószínűleg már túl vagyunk az autóvezetés „csúcsidőszakán” – a mi életünkben legalábbis. Ez egyre inkább hatással lesz arra is, hol élünk, kihez lakunk közel, hogyan dolgozunk, hogyan tanulunk, hogyan vásárolunk, milyen infrastruktúrára van szükségünk, illetve hogyan válnak függetlenné a fiatalok, és milyen mérföldkövek jelzik ezt. Oly sok mindent átgondolhatunk és újratervezhetünk, ha hajlandók vagyunk számításba venni ezeket a változásokat.

Amikor elképzeljük, milyen lesz az életünk és a világ tíz év múlva, érdemes lehet néha olyan képet festeni magunk elé, amelyben sokkal kevesebb autó és autót vezető ember szerepel. Miben lenne más egy ilyen jövő? Lakhatnánk-e ott, ahol most lakunk? Hogyan változna meg a környék? Amikor legközelebb képzeletbeli időutazást teszünk, figyeljük meg, milyen kreatív elképzelésekre sarkall a személyes és társadalmi változásokat illetően egy „autók utáni” világ gondolata. Ez csak egy a sok jelentős társadalmi változás közül, amelyet közösen fogunk elképzelni a könyv olvasása közben.

Fontos figyelmeztetés a tízéves előre gondolkodással kapcsolatban: Vannak, akiknek tíz év túl hosszú idő, és erre jó okuk van. A jövőbe tekintő gondolkodással kapcsolatos országos felmérésemből kiderült, hogy a legidősebb, nyolcvan-kilencven éves válaszadóknál a legkisebb annak a valószínűsége, hogy ilyen időtávlatokban gondolkodjanak. Ezt leggyakrabban azzal indokolják, hogy „akkor én már nem fogok élni”. Még a hivatásos jövőkutatóknak is be kell látniuk, hogy előrehaladott kor, súlyos betegség vagy életet veszélyeztető állapot esetén tíz évvel előre gondolkodni értelmetlennek tűnhet, vagy felzaklathatja az érintett személyt. Ha az élethelyzetünkből fakadóan a tíz év túl hosszú időnek tűnik, képzeljünk el egy távolabbi jövőt, mint amilyenre általában gondolni szoktunk. Kezdődjön ez a jövő ott, ahol már érezzük az elménk megnyílásából eredő, kissé kényelmetlen feszítést és húzódást; ahol már el tudunk képzelni drámai változásokat.

Képzeletünk fejlesztése

1. szabály: Utazzunk tíz évvel előre!

Amikor a jövőről gondolkodunk, képzeletünket repítsük tíz évvel előre! A tízéves időintervallum megszabadítja képzeletünket a korlátoktól, és elönt minket az „időbőség” varázslatos érzése. Segít megnyitni az elménket új információkat befogadni, csökkenti „vakfoltjainkat”, növeli empátiánkat, optimistább célokat tudunk kitűzni, és sokkal tágabb képet láthatunk. Ha úgy érezzük, leragadtunk, vagy túlhajszoltak vagyunk, adjunk magunknak tízéves határidőt! Tegyünk tízéves fogadalmat; vagy beszélgessünk másokkal arról, miben lesz más a világ tíz év múlva! Ettől meg fog változni az is, ahogy ma érzünk és gondolkodunk.

Jegyzetek

Bevezető

1 A Google hírkereső 2020 márciusa és 2021 szeptembere közötti időszakra adott eredményei alapján.

2 Sweet, Joni: „Why Weddings Are Becoming Superspreader Events”, Healthline, 2020. november 25.; Cleveland Clinic: „What Are ‘Superspreader’ Events and Why Should You Avoid Them?”, Health Essentials, 2020. november 17.; „How to Recognize Superspreader Events”, Nebraska Medicine, 2020. november 9.

3 Cerullo, Megan: „Nearly Three Million U.S. Women Have Dropped Out of the Labor Force in the Past Year”, CBS News, 2021. február 5.

4 Chaudhry, Rabail et al.: „A Country Level Analysis Measuring the Impact of Government Actions, Country Preparedness and Socioeconomic Factors on COVID–19 Mortality and Related Health Outcomes”, EClinicalMedicine, 25:100464, 2020. augusztus 25.

5 Walsh, Bryan: „SARS Made Hong Kong and Singapore Ready for Coronavirus”, Axios, 2020. március 25.

6 Attiah, Karen: „Africa Has Defied the Covid–19 Nightmare Scenarios. We Shouldn’t Be Surprised”, The Washington Post, 2020. szeptember 22.

7 Toffler, Alvin: Future Shock. New York, Bantam, 1984.

8 Roy, Arundhati: „The Pandemic Is a Portal”, Financial Times, 2020. április 3.

9 Freeman, Barbara – Hawkins, Robert: „Evoke – Developing Skills in Youth to Solve the World’s Most Complex Problems: Randomized Impact Evaluation Findings”, World Bank Education, Technology and Innovation: SABER-ICT Technical Paper Series 19, Washington, DC, Világbank, 2017.

első rész: ELMÉNK FELSZABADÍTÁSA

1. Utazás tíz évvel a jövőbe

1 Solnit, Rebecca: „We Could Be Heroes: an Election-Day Letter”, The Guardian, 2012. október 15.

2 Watts, Alan W.: A bizonytalanság bölcsessége (The Wisdom of Insecurity). Ford.: Magyar László András. Budapest, Édesvíz, 1999, 41.

3 Mandy Hale-nek tulajdonított mondás.

4 Nnedi Okorafornak tulajdonított mondás.

5 Wethington, Elaine: „Turning Points as Opportunities for Psychological Growth”, in: Keyes, Corey L. M. – Haidt, Jonathan (szerk.): Flourishing: Positive Psychology and the Life Well-Lived. Washington, DC, American Psychological Association, 2003, 37–53.; Bardi, Anat et al.: „Value Stability and Change During Self-Chosen Life Transitions: Self-Selection versus Socialization Effects”, Journal of Personality and Social Psychology, 2014, 106/1, 131–47.; Manzi, Claudia – Vignoles, Vivian L. – Regalia, Camillo: „Accommodating a New Identity: Possible Selves, Identity Change and Well-Being across Two Life-Transitions”, European Journal of Social Psychology, 2010, 40/6, 970–84.; Merriam, Sharan B.: „How Adult Life Transitions Foster Learning and Development”, New Directions for Adult and Continuing Education, 2005/108, 3–13.

6 Hershfield, Hal E. – Bartels, Daniel M.: „The Future Self”, in: Oettingen, Gabriele – Sevincer, Timur A. – Gollwitzer, Peter M. (szerk.): The Psychology of Thinking about the Future. New York, Guilford Press, 2018, 89–109.

7 Meyers-Levy, Joan – Zhu, Rui: „The Influence of Ceiling Height: The Effect of Priming on the Type of Processing That People Use”, Journal of Consumer Research, 2007, 34/2, 174–86.; Plambech, Trine – Konijnendijk van den Bosch, Cecil C.: „The Impact of Nature on Creativity: A Study among Danish Creative Professionals”, Urban Forestry & Urban Greening, 2015, 14/2, 255–63.

8 Pennington, Ginger L. – Roese, Neal J.: „Regulatory Focus and Temporal Distance”, Journal of Experimental Social Psychology, 2003, 39/6, 563–76.

9 Kaufman-Scarborough, Carol – Lindquist, Jay D.: „Understanding the Experience of Time Scarcity”, Time and Society, 2003, 12/2–3, 349–70.; De Graaf, John (szerk.): Take Back Your Time: Fighting Overwork and Time Poverty in America. San Francisco, Berrett-Koehler, 2003.

10 McGonigal, Jane: The American Future Gap. Institute for the Future, Palo Alto, 2017. április 13.

11 Macrae, C. Neil et al.: „Turning I into Me: Imagining Your Future Self”, Consciousness and Cognition, 2015/37, 207–13.

12 Kross, Ethan: „When the Self Becomes Other”, Annals of the New York Academy of Sciences, 2009, 1167/1, 35–40.; Trope, Yaacov – Liberman, Nira: „Construal-Level Theory of a Psychological Distance”, Psychological Review, 2010, 117/2, 440–63.; Petkova, Valeria I. – Khoshnevis, Mehmoush – Ehrsson, H. Henrik: „The Perspective Matters! Multisensory Integration in Ego-Centric Reference Frames Determines Full-Body Ownership”, Frontiers in Psychology, 2011, 2/35.; Pronin, Emily – Ross, Lee: „Temporal Differences in Trait Self-Ascription: When the Self Is Seen as an Other”, Journal of Personality and Social Psychology, 2006, 90/2, 197–209.; Wakslak, Cheryl J. et al.: „Representations of the Self in the Near and Distant Future”, Journal of Personality and Social Psychology, 2008, 95/4, 757–73.; Ross, Michael – Sicoly, Fiore: „Egocentric Biases in Availability and Attribution”, Journal of Personality and Social Psychology, 1979, 37/3, 322–36.

13 Madey, Scott F. – Gilovich, Thomas: „Effect of Temporal Focus on the Recall of Expectancy-Consistent and Expectancy-Inconsistent Information”, Journal of Personality and Social Psychology, 1993, 65/3, 458–68.

14 Sokol, Yosef – Serper, Mark: „Temporal Self Appraisal and Continuous Identity: Associations with Depression and Hopelessness”, Journal of Affective Disorders, 2017/208, 503–11.

15 Schoettle, Brandon – Sivak, Michael: „The Reasons for the Recent Decline in Young Driver Licensing in the United States”, Traffic Inj Prev., 2014, 15/1, 6–9.

16 Meade, Edie: „American Teens Are Driving Less, and the Reasons Are More Than Economic”, medium.com, 2020. január 13.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0