A regény a képzelet műve. A kitalált karakterek keverednek a ténylegesekkel, a valós fordulatok a lehetségesekkel, a vélt találkozások azokkal, amelyek történelmi hitelességgel bírnak.

Szöveg © Iglódi Csaba, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-611-8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Valentin Kristóf

Borítóterv: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

I. rész

1.

– Semmi.

– Semmi?

– Nem rosszabb.

– Akkor jó.

A Pfeifer–Birmann-párbeszéd rövid idő után rutinná vált. Ezzel váltották egymást reggel és este. Nappal Ferdinánd figyelt a fiúra, éjszakára pedig Zakariás volt a közelében. A könyvkereskedő úgy intézte, hogy a lehető legtöbb időt tölthessen a boltban. Az írók oda hozták a műveiket, ott tárgyalt az üzletfeleivel, és a nyomdászokat is arra kérte, hogy látogassák meg. Óránként lesétált Bertalan ágyához. Kézfejével megérintette a homlokát, hogy ellenőrizze a testhőmérsékletét. Szerencsére a kezdetben gyakori lázrohamok idővel ritkábbá váltak, majd teljesen el is tűntek. Vízzel keverte el azokat a porokat, amiket a Haffner doktor rendelt, és a folyadékkal benedvesítette a fiú ajkait. Kevés mézet vagy alma kifacsart levét csepegtette a nyelvére.

Amikor Pfeifernek dolga volt a városban, akkor Erzsébet asszony, Ferdinánd felesége vette át a felügyeletet. Egy széket húzott a betegágy mellé, és hangosan felolvasott a sebesültnek. Olykor megkérdezte tőle, hogy mit szeretne hallani, aztán persze mindig maga döntött Petőfi versei mellett.

Zakariásnak továbbra is az éjszakai műszak jutott. Beköltözött a könyvesboltba, és őrizte barátja álmát. Késő estig dolgozott a gyertyafénynél. Írta a cikkeket, vagy olvasta a szerkesztőségből elhozott külföldi lapokat. Amikor végzett a feladataival, ő is a felolvasást választotta. Valahol azt hallotta, hogy az ismert hangok valahogy eljutnak az eszméletlen emberek tudatáig és gyógyítóan hatnak.

A Pfeifer-házaspáron és az újságíróbaráton kívül is megfordultak néhányan a könyvkereskedés alagsorában. Visszatérő vendég volt Thaisz Elek. Volt, hogy fél délelőttöt is a kölyökkel töltött. Visszagondolt a megismerkedésükre. Most is elcsodálkozott azon az érettségen, ahogyan vallomást tett a fiú. Nélküle nem tudta volna beazonosítani a gyilkost, ezért nagyon hálás volt neki. Azért már kevésbé, hogy milyen játszi könnyedséggel zsebelte ki őt. Amikor elváltak egymástól a Lánchíd közepén, mérget vett volna arra, hogy soha többé nem találkoznak. Ő csodálkozott a leginkább, amikor Gerzson az Angol Királynő Szállóban odavezette hozzá. A Nagyhíd utcai fényképészhez már előre megfontolt szándékkal vitte magával: embert akart faragni belőle.

– Ahhoz viszont, hogy ez sikerüljön, meg kell gyógyulj, kölyök – mondta hangosan, és a zsebéhez nyúlt, miközben hozzátette: – Meg ahhoz is, hogy kiszedjem belőled a lánchídi pénzesdobozok rejtekhelyét…

Ekkor már egy apró fémkazetta volt a kezében, felpattintotta, és a fiú orra alá tette. A várt hatás azonban elmaradt. A repülősó hatástalan volt.

– Sohasem azt tetted, amit vártak tőled, de sebaj, holnap is itt lesz – mondta sóhajtva, miközben felállt a székről, és a kijárat felé indult.

Másnap ugyanazon a széken már egy öregember ült. Segíteni kellett neki, hogy épségben lejusson a lépcsőn. Az sem zavarta volna, ha nem égnek a pincében a gyertyák, az utolsó éveket teljes sötétségben töltötte. Olyan közel húzódott a betegágyhoz, amennyire csak tudott, és végigsimított a fiú frissen borotvált arcán.

– Aztán igazam volt-e, fiatalember? A neved ugyan nem árultad el, de kíváncsi voltál, mint aki mindent tudni akar. Pont úgy, mint én ifjúkoromban.

Kezét továbbra is Bertalan homlokán tartotta.

– Az kérdezed, miben volt igazam. Hát nem emlékszel? Pedig nem tűntél olyannak, aki elfelejti azt, ami fontos.

Kihúzta magát, és mély árkokkal szabdalt arca mosolyra váltott.

– Hogy segítsek, ezt mondod? Te tudsz kérni. Ki gondolta volna! De rendben, mondom. A védőszellemekről volt szó, és arról, hogy a varjak – hiszen minden a varjakkal kezdődött – üzenetet hoznak. Arra figyelmeztetnek, hogy ideje megtalálnod a hangod. A jöttük azt jelzi: ez az a nap, amikor segítséget kapsz valakitől. Megérkezett-e az a segítség, Bertalan?

A szája elé tette ép kezének mutatóujját, és folytatta.

– Tévedsz, Bertalan. Azt mondod, hogy Thaisz a segítség, meg Pfeifer. Tévedsz, mert nem azt kérdeztem. Nem arról akartam beszélni, hogy téged mire figyelmeztettek a varjak. Csak annyit akartam elmondani, hogy nekem mit üzentek.

Elhallgatott, de csak egy pillanatra.

– Téged üzentek, Bertalan. Téged üzentek nekem. Mert Isten nem adta vissza a látásomat. Akármennyi magot is tettem a zsebembe és szórtam a madarak elé, nem törődött velem. Téged viszont az utamba vezérelt, és így segített rajtam. Nem a látásomat adta vissza, de veled mégis látni segített.

Hangja elérzékenyült, és a fiú fölé hajolt. Ha lettek volna könnyei, akkor biztosan eláztatja velük Bertalan meggyötört arcát.

Karalyos, mert ő hozta el a Szervita térre az öregembert, vette át a széken a korábbi látogatók helyét. Nem volt a szavak embere, elérzékenyülni sem látták gyakran. Szótlanul ült, és arra gondolt, hogy kevés olyan emberrel találkozott kalandos élete során, akinek szó nélkül szolgálatába szegődne.

Már akkor megkedvelte a fiút, amikor Thaisz beültette a fiákerébe éppen egy évvel korábban. Azt a vagányságot látta meg benne, amit annyira hiányolt másokból. Semmit sem tudott róla azon túl, hogy a rendőrkapitány üzenetét hozta. Ismerte Thaiszt, túlságosan jól is, de azt elismerte: jó szemmel választja el az ocsút a búzától. Nem pazarolja sem az idejét, sem az erejét felesleges dolgokra. Csak azokkal tölt időt, akik hasznosak lehetnek a számára. Késmárki ilyen volt. Karalyosnak is megvolt a magához való esze, de amikor megtudta, hogy ez a Bertalan nem akárki, hanem Elek úr törvénytelen fia, akkor már azt is érezte, hogy megüti vele a főnyereményt.

Két furcsa részlet azért nagyon nem fért a fejébe. Különösebben nem foglalkozott vele, mert annyit megtanult már, hogy az urak viselkedése kiszámíthatatlan. Az egyik a lánchídi kassza ellopása volt. Tudta Thaiszról, hogy nem áll tőle távol a csibészség, de az, hogy a zabigyereke ilyen bűntényre vetemedjen, még neki is sok volt. De igazán sok az volt, hogy Thaisz nem sietett az elrabolt fiú – és a szerelme – segítségére. „Türelem, Jenci. Hadd tanuljon belőle!” – mondta neki.

– Nos, fiú, már csak ezért is életben kell maradnod. Mert bármit is tanultál a Zsiborás-banda fogságában, annak csak akkor veszed hasznát, ha magadhoz térsz végre.

Ezzel visszatette a sapkát a fejére, és megveregette Bertalan vállát. Csak az erőt vétette el, mert hirtelen elfeledkezett arról, hogy a kölyök nem édes álmát alussza, hanem összetörve fekszik. De bármekkora fájdalmat is okozott Karalyos cseppet sem finom érintése, az nem hozta vissza őt az élők sorába.

Egyetlen nevet valamennyi látogató került. Teréz Katalin sorsáról senki sem beszélt az öntudatlan fiú ágyánál. Pfeiferen kívül, aki viszont minden alkalommal belesuttogta a fülébe, hogy a lány jól van, sérülései nem voltak súlyosak, és gyorsan gyógyulnak. Pedig addigra már Thaisz, Birmann, Mayer – aki minden második nap pontban délben jelent meg a könyvesboltban –, de még Karalyos is tudta az igazságot.

Nem mondta el Késmárkinak az az ismeretlen asszony sem, aki Borszékinéként mutatkozott be és kért bebocsátást. Pfeifer felesége volt ügyeletben éppen, nem talált kivetnivalót a látogatásában. Szemével követte, ahogy hajlott háta eltűnik a lefelé vezető lépcsőn.

Teréz Katalin szobalánya sokáig viaskodott a lelkiismeretével, mielőtt cselekvésre szánta volna el magát. Két hét telt már el azóta, hogy Teréz Katalin élete befejeződött. A város szegényebb lett a legszebb lánnyal, a Vattay családban pedig senki sem maradt, aki a nevet tovább vivő fiúnak életet adhatna majd. A gyáros döntött így, és nem volt, aki a verdiktjét megkérdőjelezte volna. Kivágta a család szövetéből a lányt, mintha sohasem tartozott volna oda. Egy lett azok közül, akiket el kellett temetni, de az első, akiért nem hullott a könnye.

Borszékiné a látogatás alatt egyetlen szót sem szólt. Ápolt ő korábban súlyos sérülteket, és úgy tartotta, hogy haldoklónak a beszéd, halottnak a csók felesleges.

Mégis eljött, hogy magával hozzon valamit, amit Teréz Katalin nem vihetett magával. A kezében tartott vászonzsák könnyű volt, ha megmérik, alig lengett volna csak ki a mérleg nyelve. Gyűrögette, mintha utolsó pillanatban még meg akarná gondolni magát. Teréz Katalin éke volt benne. Neki kellett megszabadítania tőle.

A szobalány lopva körülnézett. Meg akart bizonyosodni arról, hogy maguk vannak Bertalan lakrészében. Aztán óvatosan kibontotta a zsák száját, belenyúlt, és két aranyszőke varkocsot húzott elő. Beléjük szagolt, de már nem érezte rajtuk Teréz Katalin illatát. Hirtelen, mint aki rádöbben, hogy illetlenül cselekszik, összerezzent. Az egyiket Bertalan egyik kezébe, a másikat a másikba helyezte. Aztán eligazította a fiú ujjait, és egy pillanatra mintha úgy látta volna, hogy azok végigsimítanak a hajfonatokon…

2.

– Mennyi kocsis! És milyen egyformák… Hogy a fene essen beléjük! – morogta maga elé a férfi, aki az egyik első emeleti ablaktábla mögül figyelte a teret. – Vajon köztük van az én emberem? Lehet, hogy ő az? – kérdezte, s hunyorított, hogy jobban lásson.

A Hatvani utca és a Szép utca sarkán álló Cziráky-palota elé sorra kanyarodtak be a konflisok és fiákerek. Legtöbbjükkel csak egyetlen utas érkezett. Közülük a fiatalabbak már akkor leugrottak, amikor a jármű lassítani kezdett. Az idősebbek viszont nehezebben mozogtak, ezért megvárták, amíg a kocsis lekászálódik a bakról és eléjük helyezi a lelépő zsámolyt. Aztán idősebb-fiatalabb is a zsebébe nyúlt, elővette az erszényét, és leszámolt néhány krajcárt a kocsis tenyerébe. A fuvaros egyik kezében marokra fogta az érméket, a másikkal pedig lekapta a fejéről a kalapját, és lehajtotta a fejét.

Egy dolog azonban a tisztelet kifejezése, és egy másik az az érzelem, ami akkor tükröződött a markáns férfiarcokon, amikor az urak már a kapu felé haladtak. A kocsisok ilyenkor utánuk fordultak, és minden rájuk volt írva: olykor az elismerés, máskor a gyűlölet, itt az irigység, ott a beletörődés.

– Igen, ő lesz az! Tagbaszakadt férfi, bikanyakkal, úgy harmincöt-negyven év között – csúszott ki a száján izgalmában, és a szeméhez emelte a messzelátót, hogy megbizonyosodjon. Olyasmi színházi látcső volt, amit azért hordanak magukkal az emberek, hogy a címszereplő egyetlen lenéző vagy fájdalmas vigyoráról se maradjanak le. – Az én előadásom ma folytatódik. Itt pedig éppen megérkezik a tragikus szereplő… Igen, egészen biztosan ő az. – Az a mélyen ülő szempár és az orr fölött összenőtt sötét szemöldök pontosan megfelelt annak a leírásnak, amit az egyik gyilkosról kapott. Két hete fürkészte a pesti kocsisokat, és kereste közöttük az ő emberét. Vagyis az ő embereit, mert összesen négyről beszélt neki részletesen egy bandatag, aki a fogadóban történt rajtaütés után is életben maradt. Kettővel már nem lesz dolga, a harmadiknak mindjárt üt az utolsó órája, aztán már csak a főkolompos marad…

A középmagas alak hirtelen hátrafordult, és ruganyos léptekkel indult az ajtó felé. Elment a damaszttal terített asztalok mellett, amelyeken már ott sorakoztak a különféle poharak, a porcelántányérok és a hosszú órákig tartó étkezések további kellékei. Egy pillanatra mintha elfelejtkezett volna arról, hogy miért nem sürgölődnek annyian a teremben, de aztán észbe kapott.

A nagyszámú személyzet csak az imént végzett: előtte három órán keresztül takarították, aztán csinosították a termet. Mire befejezték, már minden apró részlet a helyére került. A hatalmas helyiség készen állt arra, hogy a Nemzeti Casino úri tagsága bármelyik percben ismét birtokba vegye.

Egyedül a gázvilágítással akadt egy kis gond, de a mesterember, aki a javításért felelt, intett a többieknek, hogy nyugodtan magára hagyhatják. Ismerték őt, nem először járt az épületben. Megjelent, amikor akadt valami javítanivaló, de ellenőrizte a berendezéseket akkor is, amikor kifogástalanul működtek. Túlságosan nagy érték halmozódott fel a Cziráky-palotában a Nemzeti Casino fennállásának harmincöt éve alatt. Festmények a falakon, ezernyi drága kötet a plafonig érő könyvespolcokon, vagyont érő borgyűjtemény a pincében és az évkönyvek, amelyek 1848–49-et leszámítva híven mesélték el az egyesület történetét.

– Menjetek a dolgotokra! Nekem néhány percre még szükségem van, de ezzel már elboldogulok egyedül is. Esetleg ha azt a létrát elvinné valaki… – mutatott a sarokban álló kellékre, amit ezzel szinte egy időben egy legény már a vállára is vett –, de ne várjatok rám feleslegesen.

Máshol van dolguk – suttogta magában –, ahogyan nekem is.

Azzal felemelt a földről egy jókora bőrtáskát, és magához szorította. Meg sem kottyant neki a munkájához szükséges szerszámok súlya. Belenyúlt, és kitapogatta azt, ami nem illett a többi közé, de ahhoz, amit eltervezett, éppen ez kellett. Korábban már kétszer használta, s eljött az ideje, hogy harmadszor is a kezébe vegye.

Az első alakkal semmi gondja nem akadt. Erősnek hitte magát ugyan, de nem volt rá alkalma, hogy az erejét használhassa is. Egyetlen hang nélkül zuhant le a bakról, mintha csak elöntötte volna az agyát a vér. Erre jutottak a rendőrök is, amikor a hasáról a hátára fordították, és ezt állapította meg az a doktor is, akit az igazgató hívott ki az Angol Királynő Szálló étterméből, amikor hírül vette, hogy mire az a nagy sokadalom, éppen a bejáratával szemben. A kelletlen orvos gyorsan vissza akart térni a vörösboros marhapofához dödöllével, amit félbe kellett hagynia. A türelmetlensége és a tömény szeszszag, amit a halott árasztott, elegendő volt neki a diagnózishoz: alkoholmérgezés, agyvérzés, természetes halál. Azzal, hogy a konflisnak volt-e utasa, aki eltűnt az éjszakában, vagy az áldozaton kívül más nem ült a fogaton, senki sem törődött.

A váratlanul meghalt férfi méltó temetést kapott. A gyászmenetet hetvennél is több kocsi alkotta, a lovak nyakát fekete szalagokkal kötötték át. Legelöl Karalyos Jenő fiákere haladt. Azon utazott a szépen felöltöztetett holttest a végső nyughelyére. De még nem deszkabörtönbe zárva, oda csak később került, hanem Jenci mellett ülve. Peckesen, mintha csak ketten hajtanák a lovakat… A koporsó tetejét csak akkor csukták rá, amikor megszólalt a kápolna lélekharangja.

Ragyogó napsütésben indultak el, de mire a sírkertbe értek, már sötétszürke felhők uralták az eget. Messziről dörgés hallatszott, és ha az összegyűltek nem lehajtott fejjel hallgatják a katolikus papot, akkor látták volna a távolban becsapódó villámokat is.

Az atya mellett mindvégig Jenci állt, és ő szórta az első lapát földet is a két méter mélyre ásott sírgödörbe. Utána következtek csak a többiek. Egymás kezéből vették át a lapátot, mire az utolsó is sorra került, már percek óta zuhogott az eső. Mit zuhogott? Szakadt, mintha dézsából öntenék! Ekkor már nem lehetett eldönteni, hogy a hajadonfőtt búcsúztatók arcát a könnyek áztatják vagy csupán az esővíz mossa.

Közöttük volt egy mesterember is, aki nem lógott ki a kocsisok közül. Köszönt mindenkire, mintha régi ismerős lenne, de senkivel sem elegyedett szóba. Ő is kezébe fogta a lapátot, és úgy tett, ahogy mindenki más. Senkinek sem szúrt szemet.

Miután már a fejfát is beleszúrták a puha földhányásba, Pest visszakapta a kocsisait. Úgy tervezték, hogy a halotti torra majd ismét összegyűlnek a Zöldfa vendéglőben. Buda és Zsámbok között, az országút mentén, eltéveszteni sem lehet. Sötétedéskor. Addig azonban dolgozniuk kellett. Pest városa nem azért adott nekik engedélyt, hogy gyors közlekedés nélkül maradjanak polgárai. A szállodák, kioszkok, pavilonok, éttermek, hajóállomások nem lehetnek meg bérkocsik nélkül. A temető békéje egyetlen pillanat alatt odalett, ahogyan zörögni kezdtek a tengelyek és a sáros földúton nekiindultak a fogatok.

Arra a férfira, aki az egy kicsit távolabb álló konflisa felé tartott, pontosan ráillett a szemtanú leírása: púpos fickó és cérnavékony alkat, szinte teljesen kopasz, szakálla, bajusza nincs. Az idegennek messzelátóra sem volt szüksége ahhoz, hogy beazonosítsa. Némi sietségre viszont igen, hogy utolérje még az előtt, hogy felkapaszkodik a bakra és visszatér a szolgálatba.