Terry Hansen és Frank Morgan emlékére

Első rész

Kötéltánc

1992

Egy

Mindenki hazudik.

Hazudnak a zsaruk. Hazudnak az ügyvédek. Hazudnak a szemtanúk. Hazudnak az áldozatok.

A tárgyaláson hazugságok csapnak össze… És ezt a tárgyalóteremben mindenki tudja. Tudják a bírók. Tudják az esküdtek is. Abban a tudatban lépnek az épületbe, hogy hazudni fognak nekik. Elfoglalják a helyüket, és belemennek a játékba.

Az a trükk, ha valaki a védelmet képviseli, hogy türelmesnek kell lenni. Várni. Nem akármelyik hazugságra, hanem arra, amelyiket megragadhatjuk, hogy mint a forró acélt, éles karddá kovácsoljuk. Azután ezzel az éles pengével felszabdaljuk az ügyet, és kiontjuk a beleit a padlóra.

Ez a munkám: kardot kovácsolni. Megfenni, és könyörület vagy lelkifurdalás nélkül használni. Igazságot tenni ott, ahol mindenki hazudik.

Kettő

Negyedik napja folyt a tárgyalás a belvárosi bíróság 109-es tárgyalójában, amikor egy hazugság olyan pengét adott a kezembe, amivel kibelezhettem az ügyet. Ügyfelemet, Barnett Woodsont kettős gyilkosság vádja repítette egyenesen a San Quentin acélszürke helyisége felé, hogy folyékony megváltást fecskendezzenek a karjába.

Woodsont, a huszonhét éves comptoni drogdílert azzal vádolták, hogy kirabolt és megölt két fehér westwoodi főiskolást, akik kokaint akartak venni tőle. Woodson úgy döntött, inkább elveszi a pénzüket, és mindkettőt megöli egy lefűrészelt csövű puskával. Legalábbis az ügyész ezt állította. Az ügy fekete-fehér motívuma is rosszul sülhetett el Woodson számára – főként most, alig négy hónappal az egész várost felforgató utcai zavargások után –, de ami a helyzetét igazán megnehezítette, az az volt, hogy megpróbálta eltüntetni a gyilkosság nyomait, és a két holttestet bedobta a Hollywood-víztározóba. A súly négy teljes napig tartotta őket lent, mielőtt felszínre bukkantak, mint almák a hordóban. Rothadt almák. Az esküdteknek már a gondolattól is felfordult a gyomruk, hogy holttestek oszladoznak a tárolóban, ami a város elsődleges ivóvízforrásának számít. Amikor Woodsont a telefonhívásai alapján kapcsolatba hozták az áldozatokkal, és letartóztatták, az indulatok szinte a robbanásig feszültek a városban. Az államügyészi hivatal tüstént ígéretet tett arra, hogy a legsúlyosabb büntetést fogja szorgalmazni.

A Woodson elleni vádak ugyanakkor nem álltak biztos lábakon. Jobbára közvetlen bizonyítékokon, telefonbeszélgetéseken alapultak, tanúként pedig olyanok támasztották alá őket, akik maguk is bűnözők voltak. Az élen Ronald Torrance-szel, aki állította, hogy Woodson bevallotta neki a gyilkosságokat.

Torrance-t a központi börtönnek ugyanazon a szintjén őrizték, mint Woodsont. Mindkettőt abban a magas biztonsági fokozatú tömbben helyezték el, ahol a közösségi térre két szinten összesen tizenhat cella nyílt. Ekkoriban mind a tizenhat rab a feketék közül került ki, a börtön ugyanis „a saját biztonságuk érdekében” faji és bandabéli kötődéseik alapján különválasztotta őket, hogy ezáltal elkerülje az összetűzéseket és az erőszakot. Torrance rablás miatt ült előzetesben, és a helyzetét súlyosbította, hogy a bűncselekményt a zavargások idején követte el. Az itteni őrizetesek reggel hattól délután hatig a közös nappali helyiségben tartózkodtak, az asztaloknál ettek és kártyáztak, a fenti üvegkalitkákban ülő őrök figyelő tekintete előtt. Torrance szerint ügyfelem az egyik ilyen asztalnál vallotta be neki a két westside-i kölyök megölését.

A vád igazán kitett magáért, hogy szalonképes és hiteles tanút faragjon Torrance-ból, ha már az esküdtszékben csak három fekete ült. Megborotválták, rasztás haját rövidre nyírták, őt magát világoskék öltönybe bújtatták, így jelent meg a Woodson-tárgyalás negyedik napján. Az ügyész, Jerry Vincent kérdéseire válaszolva Torrance leírta a beszélgetést, amit állítólag egyik reggel folytatott Woodsonnal, aki nem csupán bevallotta neki a gyilkosságokat, de egy sor árulkodó részletet is megosztott vele. Olyan részleteket, hangsúlyozta a vád, amelyeket csak az igazi gyilkos ismerhet.

Vallomástétele alatt Vincent szoros pórázon tartotta Torrance-t hosszú kérdéseivel, amelyekre rövid válaszokat várt. A kérdések nyilvánvaló módon szinte a tanú szájába adták a választ, én azonban nem tiltakoztam, még akkor sem, amikor Companioni bíró felvont szemöldökkel nézett rám, és már-már könyörgött, hogy avatkozzam közbe. Nem tiltakoztam, mert azt akartam, hogy az esküdtszék is lássa, mit művel a vád. Ha majd eljön az én időm, engedem Torrance-t fecsegni, és kivárom a megfent kardot.

Vincent tizenegyre végzett a kérdéseivel, amikor a bíró megkérdezte, szeretnék-e korai ebédszünetet, mielőtt belekezdek. Nemet mondtam. Nemet mondtam a felkínált szünetre. Mint akinek elment az étvágya, s különben is alig várja, hogy kifaggassa a tanút. Felálltam és a vastag, tömött aktával a kezemben felléptem az emelvényre.

– A nevem Michael Haller, Mr. Torrance. Kijelölt ügyvédként én képviselem Barnett Woodsont. Találkoztunk már?

– Nem, uram.

– Én sem hinném, de maguk ketten, maga és a vádlott, Mr. Woodson, azért régről ismerik egymást, nem igaz?

Torrance ajkán gúnyos mosoly játszott, de én elvégeztem a házi feladatot, és pontosan tudtam, kivel állok szemben. Harminckét évesen életének egyharmadát börtönökben és fegyházakban töltötte. Negyedikes korára kijárta az iskolát – akkortól a közelébe se ment, és nem akadt egyetlen rokon, akit ez érdekelt volna. A három csapás értelmében életfogytiglan várt rá, amennyiben bebizonyosodik, hogy kirabolta és fegyverrel kényszerítette egy mosoda női vezetőjét. A bűncselekményre a zavargások és fosztogatások három napjában került sor, miután az egész város felbolydult a hírre, hogy a bíróság ártatlannak találta a négy rendőrt, akik agyonvertek egy találomra félreállított fekete motorost: Rodney Kinget. Egyszóval Torrance-nek minden oka megvolt arra, hogy segítsen az államnak elítélni Barnett Woodsont.

– Csak úgy néhány hónapja – felelte Torrance. – A zárdából.

– A zárdából? – játszottam a hülyét. – Úgy érti, valamilyen vallási közösségben találkoztak?

– Nem, csak itt az előzetesben.

– Vagyis akkor zárdán az előzetest érti?

– Igen.

– És azt mondja, korábban sosem találkozott Barnett Woodsonnal?

A hangomból némi meglepettség érződött ki.

– Nem, uram. Az előzetesben találkoztunk először.

Lefirkantottam néhány sort a jegyzettömbömbe, mintha fontos lenne és nem akarnám elfelejteni.

– Akkor pontosítsunk kicsit, Mr. Torrance. Barnett Wilsont szeptember ötödikén szállították át a magas biztonsági besorolású tömbbe, ahol önt ekkor már fogva tartották. Emlékszik rá?

– Igen, emlékszem, amikor behozták.

– Ön miért tartózkodott ezen a helyen?

Vincent felállt és tiltakozott, mondván, hogy kérdésem olyasmire irányul, amit a közvetlen kérdései során ő már tisztázott. Azzal érveltem, hogy egyértelművé szeretném tenni Torrance bebörtönzésének körülményeit, és Companioni bíró nekem adott igazat. Utasította Torrance-t, hogy feleljen a kérdésre.

– Mint már mondtam, egy rendbeli fegyveres támadás és rablás.

– És ezek az állítólagos bűncselekmények a zavargások idején történtek, igaz?

Miután a város kisebbségi lakóinak körében a rendbontások óta különösen felerősödtek a rendőrellenes indulatok, a válogatás során próbáltam annyi feketét és barnát ültetni az esküdtszékbe, amennyit csak lehetett, most azonban azt az öt fehér esküdtet kellett megdolgoznom, akiket a vádnak sikerült beültetnie. Tudatni akartam velük, hogy a vád tanúja, akin oly sok minden múlik, személyesen is felelős azokért a szörnyű képekért, amiket a tévében láttak.

– Ja, az utcán voltam, mint mindenki más – felelte Torrance. – A zsaruknak mindent lehet ebben a városban, ha engem kérdez.

Bólintottam, mintha egyetértenék.

– Ön pedig, felháborodva az igazságtalan ítéleten, amellyel szabadon engedték a Rodney King haláláért felelős rendőröket, kirabolt egy hatvankét éves asszonyt, majd eszméletlenre verte egy acél szemetesedénnyel. Így történt, uram?

Torrance az ügyészhez fordult, majd Vincenten túlra, saját ügyvédje felé, aki a karzat első sorában foglalt helyet. Akár elpróbálták, akár nem, hogyan válaszoljon erre a kérdésre, a védelem most nem segíthetett neki. Torrance magára maradt.

– Nem én voltam – bökte ki végül.

– Ártatlan a bűntényben, amivel megvádolták?

– Pontosan.

– Mi a helyzet a fosztogatással? Semmilyen bűncselekményt nem követett el az utcai zavargások idején?

Miután tanácstalanul hallgatott, majd vetett egy pillantást ügyvédjére, Torrance így válaszolt:

– Élek az ötödikkel.

Ahogy vártam. Ezután egy sor célzott kérdést intéztem Torrance-hez, hogy neki ne maradjon más választása, mint igazolni a bűnösségét vagy az alkotmány ötödik kiegészítésére hivatkozni. Végül, amikor már vagy hatodjára menekült a házba, a bíró megelégelte a dolgot, és utasított, hogy a jelen bűnesettel foglalkozzak. Vonakodva engedelmeskedtem.

– Rendben, ennyi elég is önről, Mr. Torrance. Térjünk vissza Mr. Woodsonra. Ismerte ennek a kettős gyilkosságnak a részleteit, mielőtt az előzetesben találkozott Mr. Woodsonnal?

– Nem, uram.

– Biztos ebben? Az ügy nagy figyelmet kapott.

– Börtönben voltam, uram.

– A börtönben nincs televízió vagy újság?

– Újságot nem olvasok, a tévé meg le van robbanva, amióta csak itt vagyok. Kivertük a balhét, meg is ígérték, hogy megcsináltatják, de nem csináltak szart se.

A bíró figyelmeztette Torrance-t, hogy válogassa meg a szavait, mire a tanú bocsánatot kért. Továbbléptem.

– A börtön feljegyzései szerint Mr. Woodson szeptember ötödikén érkezett meg a magas biztonsági fokozatú tömbbe, és a jegyzőkönyvekben az áll, hogy ön október másodikán lépett kapcsolatba az ügyészséggel az állítólagos vallomása miatt. Ez így elfogadhatónak tűnik?

– Ja, elfogadhatónak tűnik.

– Nos, számomra nem, Mr. Torrance. Ön azt állítja az esküdtszék előtt, hogy egy kettős gyilkossággal vádolt férfi, aki ezért könnyen kaphatta a létező legsúlyosabb büntetést is, mindent bevallott valakinek, akit még négy hete sem ismert?

Torrance megvonta a vállát.

– Pedig így történt.

– Ön szerint. Mit kap cserébe az ügyészségtől, ha Mr. Woodsont elítélik az állítólagos bűnei miatt?

– Nem tudom. Senki nem ígért semmit.

– Az ön priuszával és az ön ellen felhozott vádakkal tizenöt évnél is hosszabb időt kényszerül börtönben tölteni, amennyiben elítélik. Jól mondom?

– Én erről semmit sem tudok.

– Semmit?

– Semmit, uram. Hagyom, hogy az ügyvédem intézze az ilyesmit.

– És az ügyvédje nem mondta, hogy ha nem tesz sürgősen valamit, hosszú-hosszú időre rács mögé fogják zárni?

– Nem mondott semmi ilyet.

– Értem. Mit kért az ügyészségtől a tanúvallomásáért cserébe?

– Semmit. Nem kell semmi.

– Akkor hát azért tanúskodik, mert állampolgári kötelességének tartja. Jól mondom? – Meg sem próbáltam leplezni a cinizmusomat.

– Pontosan – felelt méltatlankodva Torrance.

Felemeltem a vaskos iratköteget, hogy ő is lássa.

– Felismeri ezt az aktát, Mr. Torrance?

– Nem. Nem emlékszem, hogy már láttam volna.

– Biztos benne, hogy nem látta Mr. Woodson cellájában?

– Sosem voltam a cellájában.

– Biztos abban, hogy egyszer sem lopakodott be oda, és nézte át az aktáját, amíg Mr. Woodson a közösségi helyiségben tartózkodott, zuhanyozott, netán elvitték a bíróságra?

– Nem, nem csináltam semmi ilyet.

– Ügyfelem a cellájában tartotta az ügyével kapcsolatos iratokat. Ezekben számos olyan részlet megtalálható, amiről ön is beszámolt előttünk. Nem tartja ezt gyanús körülménynek?

Torrance megrázta a fejét.

– Nem. Én csak azt tudom, hogy leült elém ahhoz asztalhoz, és elmondta, mit csinált. Rosszul érezte magát miatta, és megnyílt előttem. Nem tehetek róla, ha az emberek megnyílnak előttem.

Részvéttel bólogattam, amiért Torrance-nek kell cipelnie mások bűneinek terhét – ezúttal éppen egy kettős gyilkosságét.

– Hát persze, Mr. Torrance. Esetleg megosztaná az esküdtszékkel, hogy pontosan mit is mondott? És nem a rövidített változatra vagyok kíváncsi, amit Mr. Vincentnek mesélt. Pontosan tudni akarom, mit mondott önnek az ügyfelem. Amennyire lehet, szóról szóra.

Torrance kivárt, mintha az emlékezetében kutakodna és összeszedné a gondolatait.

– Hát – szólalt meg végül –, ott ültünk, csak mi ketten, ő meg elkezdett arról beszélni, milyen rosszul érzi magát azért, amit tett. „Mit csináltál?” kérdeztem, mire mesélt arról az éjszakáról, amikor megölte azt a két fickót, meg hogy milyen rohadtul érzi magát miatta.

Az igazság rövid. A hazugság végtelen. Azt akartam, hogy Torrance hosszan beszéljen, ahogyan Vincent előtt sohasem kellett. Ő se különb a többi hantásnál és hivatásos hazugnál: félrebeszéléssel és üres locsogással próbálja elfedni a lényeget. Vattába csomagolja a hazugságait, s gyakran éppen ezzel árulkodik a legnagyobb hazugságról.

Vincent újfent tiltakozott azon az alapon, hogy a tanú már válaszolt ezekre a kérdésekre, csak össze akarom zavarni.

– Bíró úr – feleltem –, ez a tanú egy vallomást tulajdonít az ügyfelemnek. A védelem úgy látja, hogy ez az egész ügy kulcsa. Súlyos mulasztás lenne részünkről, ha nem tárhatnám fel mélységében ezt a rendkívül ártalmas és veszélyes vallomást.

Companioni bíró helyeslően bólintott, mielőtt még a mondat végére jutottam volna. Elutasította Vincent tiltakozását, és közölte, hogy folytathatom. Visszafordultam a tanúhoz, és hangot adtam türelmetlenségemnek.

– Mr. Torrance, ön még most is csak a történteket összegzi. Azt állítja, Mr. Woodson bevallotta önnek a gyilkosságokat. Akkor hát tessék, mondja el az esküdtszéknek, mit hallott tőle. Pontosan milyen szavakat használt, amikor bevallotta önnek ezt a bűntettet?

Torrance bólintott, mint akiben csak most tudatosul, mit várnak tőle.

– Legelőször azt mondta nekem: „Ember, szarul érzem magam.” Mire én: „Mi az, tesó?” Azt mondta, folyton azon a két fickón agyal. Nem tudtam, kikről beszél, mert ahogy már mondtam is, semmit sem tudtam az ügyéről. Szóval azt kérdeztem: „Milyen két fickón?”, mire azt felelte: „A két niggeren, akiket a tározóba dobtam.” Megkérdeztem, mi ez az egész, mire elmondta, hogy mindkettőt hazavágta egy fűrészessel, aztán összekötözte dróttal vagy mivel. Azt mondta: „Rohadt nagy hibát követtem el”, amikor pedig megkérdeztem, mit, azt felelte: „Fel kellett volna vágnom a hasukat, hogy ne jöjjenek így fel a víz színére.” Pontosan ezt mondta.

A szemem sarkából láttam, ahogy Torrance hosszú válaszának közepe táján Vincent összerezzen. És tudtam, miért. Óvatosan behatoltam a pengével.

– Mr. Woodson ezt a szót használta? „Niggereknek” nevezte az áldozatokat?

– Ja, igen.

Haboztam, mielőtt megfogalmaztam a következő kérdést. Tudtam, Vincent csak arra vár, hogy esélyt adjak neki a tiltakozásra. Nem kérhettem meg Torrance-t, hogy értelmezze a kijelentést. Nem használhattam a „miért” kérdőszót Woodson kijelentésével vagy motivációjával kapcsolatban, mert ezzel csak a fejemre vontam volna a tiltakozását.

– Mr. Torrance. A fekete közösségben a „nigger” szó többféle jelentést is hordoz. Jól tudom?

– Gondolom.

– Ez most igent jelent?

– Igen.

– A vádlott afroamerikai, igaz?

Torrance felnevetett.

– Hát így ránézésre…

– Akárcsak ön, igaz?

Torrance még harsányabban nevetett.

– Mióta csak megszülettem – felelt.

A bíró koppintott egyet a kalapácsával.

– Feltétlenül szükség van erre, Mr. Haller?

– Elnézést, bíró úr.

– Folytassa, kérem.

– Mr. Torrance, amikor Mr. Woodson használta ezt a szót, amint állítja, megbotránkoztatta ezzel? Megdöbbentette?

Torrance megdörgölte az állát, ahogy végiggondolta a kérdést. Azután megrázta a fejét.

– Nem igazán.

– Miért nem botránkozott meg, Mr. Torrance?

– Hát, talán mert örökké ezt hallom, ember.

– Más feketéktől?

– Ja. Meg a fehérektől is.

– Értem. Amikor más feketék használják ezt a szót, ahogyan állítása szerint Mr. Woodson tette, kikre utalnak ezzel?

Vincent tiltakozott, mondván, hogy Torrance nem ítélheti meg mások szóhasználatát. Companioni helyt adott a tiltakozásnak, ezért rászántam egy hosszú pillanatot, hogy más megközelítést keressek.

– Rendben, Mr. Torrance – szólaltam meg végül. – Akkor beszéljünk csak önről, jó? Ön használja ezt a szót?

– Néha igen.

– Értem, amikor használja, kikre utal ezzel?

Torrance vállat vont.

– Másokra.

– Más feketékre?

– Pontosan.

– Előfordult, hogy fehér embereket nevezett niggereknek?

Torrance megrázta a fejét.

– Nem.

– Értem. Vagyis mire következtetett, amikor Barnett Woodson beszélt önnek a két niggerről, akiket bedobott a víztározóba?

Vincent fészkelődni kezdett, mint aki egész testével tiltakozik a kérdés ellen, de tudja, hogy hiába adna hangot ellenérzésének. Az orránál fogva vezettem Torrance-t, és nem tehetett ez ellen semmit.

Torrance engedelmesen válaszolt a kérdésre.

– Arra következtettem, hogy feketék, és hazavágta őket.

Vincent testbeszéde újra megváltozott. Egészen belesüppedt a székébe. Tudta, hogy hazárdjátékba kezdett, amikor a tanúk padjára ültetett egy spiclit, és éppen most dobott kettest.

Felnéztem Companioni bíróra, aki szintén tudta, mi következik.

– Közelebb léphetek a tanúhoz, bíró úr?

– Lépjen – bólintott a bíró.

Odasétáltam a tanúk padjához, és letettem az aktát Torrance elé. A viseltes és megfakult narancssárga borító jelezte, hogy olyan dokumentumokat tartalmaz, amiket kiadhatnak az előzetesben ülő rabok részére.

– Rendben, Mr. Torrance, amit ön előtt lát, ugyanaz az akta, amelyben Mr. Woodson gyűjtötte a jogi képviselőjétől kapott iratokat. Újra megkérdezem, hogy felismeri-e.

– Rengeteg narancssárga aktát láttam az előzetesben, de ez nem jelenti azt, hogy ezt is láttam.

– Azt állítja, sosem látta Mr. Woodsont ezzel az aktával?

– Tényleg nem emlékszem.

– Mr. Torrance, ön harminckét napon át tartózkodott Mr. Woodsonnal egy körletben. Az imént vallotta, hogy megbízott magában, és beismerte önnek a bűneit. Azt akarja mondani, hogy valóban nem látta őt soha ezzel az aktával?

Először nem válaszolt. Beszorítottam a sarokba. Kivártam. Ha kitart amellett, hogy sosem látta az aktát, az egész esküdtszék megkérdőjelezi a tanúvallomását. Ha pedig végre elismeri, hogy ismerős neki az akta, szélesre tárja előttem a kaput.

– Csak azt mondom, hogy talán láttam vele, de sosem néztem bele.

Bamm! Megfogtam.

– Akkor, kérem, nyissa fel most, és vizsgálja át a tartalmát.

A tanú követte az utasításaimat, és végiglapozta az akta tartalmát. Én közben visszatértem az emelvényre, és útközben lopva tanulmányoztam Vincent reakcióját. Sápadtan meredt maga elé.

– Mit lát, amikor kinyitja azt az aktát, Mr. Torrance?

– Az egyik oldalon fotók vannak a két holttestről. Odatűzték őket, mármint a képeket. A másik oldalon egy csomó iratot látok, jelentéseket meg ilyeneket.

– Felolvasná nekünk a legelső dokumentumot? Csak az összegzés első néhány sorát.

– Nem, nem tudok olvasni.

– Egyáltalán nem tud olvasni?

– Nem igazán. Nem jártam ki az iskolát.

– Nem tud értelmezni egyetlen szót sem azok közül, amelyek a lap alján szerepelnek?

Torrance lenézett az iratra, és összevont szemöldökkel erőlködött. Tudtam, hogy utolsó börtönbüntetése során végrehajtottak rajta néhány elemi tesztet, és kiderült, hogy olvasási készsége egy másodikos szintjét sem üti meg.

– Nem igazán – bökte ki végül. – Nem tudok olvasni.

Sietve az asztalomhoz léptem, hogy megragadjak egy másik aktát és a filctollat a táskámból. Amikor visszatértem a pulpitusra, nagy nyomtatott betűkkel a „FEHÉR” szót írtam az akta hátoldalára, majd feltartottam, hogy Torrance mellett az esküdtek is jól láthassák.

– Ez itt az összegzésben szereplő egyik szó, Mr. Torrance, képes elolvasni?

Vincent tüstént felpattant, de Torrance már megrázta a fejét, és láthatóan majd’ elsüllyedt szégyenében. Vincent tiltakozott a céltalan demonstráció ellen, Companioni bíró pedig igazat adott neki. Nem is vártam mást. Csak kiköveztem magam előtt az esküdtekhez vezető utat, és biztosan tudtam, hogy a legtöbben látták, amint a tanú megrázta a fejét.

– Rendben, Mr. Torrance – folytattam. – Akkor most térjünk vissza az akta másik oldalára. Leírná nekünk a fényképen látható két holttestet?

– Hát, két fickó. Valami ponyvára terítették ki őket. A rendőrök a nyomokat vizsgálják, meg fényképeznek.

– Milyen fajtához tartoznak a ponyván fekvő férfiak?

– Feketék.

– Korábban még sosem látta ezt a fényképet, Mr. Torrance?

Vincent tiltakozott, amiért a tanú korábban már válaszolt a kérdésre, de mintha csak felemelt kézzel próbált volna megállítani egy felé száguldó golyót. A bíró hűvös hangon visszaültette a helyére, s ezáltal tudatta vele: immár nincs más dolga, mint hátradőlni és várni az események kimenetelét. Aki hazugot hív tanúnak, vele együtt bukik.

– Válaszolhat a kérdésre, Mr. Torrance – közöltem, miután Vincent lerogyott. – Korábban még sosem látta ezt a fényképet?

– Nem, uram, most látom először.

– Egyetért azzal, hogy a fénykép azt ábrázolja, amiről korábban beszélt? Hogy két meggyilkolt fekete holttestét látja?

– Pontosan, de korábban akkor se láttam a képet, csak azt tudom, amiről beszélt.

– Biztos ebben?

– Ilyesmit nem felejt el az ember.

– Ön azt mondta, Mr. Woodson két fekete férfi megölését vallotta be önnek, csakhogy őt két fehér férfi meggyilkolásával vádolják. Egyetért azzal, hogy nagyon úgy tűnik, mintha semmit sem vallott volna be önnek?

– De igen, bevallott. Azt mondta, megölte ezt a kettőt.

Felnéztem a bíróra.

– Bíró úr, a védelem bizonyítékként be kívánja terjeszteni a Mr. Torrance előtt fekvő aktát.

Vincent alaptalannak vélte az indítványt, de Companioni letorkolta.

– A bíróság elfogadja a bizonyíték beterjesztését, és az esküdtszékre bízza annak eldöntését, látta-e Mr. Torrance korábban a fényképeket és az akta tartalmát.

Ment a játék, ezért úgy döntöttem, felteszek mindent.

– Köszönöm – bólintottam. – Talán itt lenne az ideje, bíró úr, hogy a vád ismertesse a tanúval a hamis tanúvallomás jogi következményeit.

A drámai bejelentés kizárólag az esküdteknek szólt. Arra számítottam, folytatnom kell, míg teljesen ki nem zsigerelem Torrance-t saját hazugságának pengéjével, Vincent azonban felállt, és a tárgyalás felfüggesztését kérte, amíg konzultál a védelem képviselőjével.

Amiből kiderült, hogy épp most mentettem meg Barnett Woodson életét.

– A védelemnek nincs ellenvetése – közöltem a bíróval.

Három

Amint az esküdtek távoztak, visszatértem az asztalomhoz, mielőtt még ügyfelemet megbilincselték és elvezették volna.

– Az a szarzsák összevissza hazudozik – dünnyögte Woodson. – Nem öltem meg semmilyen tesókat. Mind a kettő fehér volt.

Csak remélni mertem, hogy a törvényszolga nem hallja.

– Fogja már be a pofáját – szisszentem rá. – És ha legközelebb találkozik ezzel a szarzsákkal, rázza meg a kezét, mert a hazugságainak köszönheti, hogy a vád elengedi a halálbüntetést, és alkut fog kínálni. Visszajövök, hogy elmondjam, mire jutottunk.

Woodson hitetlenkedve rázta a fejét.

– Tudja, mit? Talán nem is akarok alkudozni velük. Egy istenverte hazugot ültettek a padra, ember. Az egész ügyet lehúzhatják a klotyón. Most győzhetünk, Haller. Ne fogadjon el semmit!

Egy pillanatig figyelmesen néztem Woodsont. Épp most mentettem meg a bőrét, de ő még többet akart. Jogosnak érezte, csak mert az ügyészség nem játszott tisztán – kit érdekel, hogy az imént vallotta be a két kölyök megölését?

– Ne legyen mohó, Barnett – hűtöttem le. – Amint lehet, újra beszélünk.

Elvezették az acélajtón keresztül, amely a tárgyalóteremhez kapcsolódó kis cellába vezetett. Elnéztem, ahogy távozik. Nem tápláltam illúziókat Barnett Woodsonnal kapcsolatban. Sosem kérdeztem rá egyenesen, de tudtam, hogy ő ölte meg a két westside-i fiút. Ez nem az én gondom. Az én feladatom az, hogy legjobb képességeim szerint próbára tegyem az ellene felhozott vádakat – így működik a rendszer. Ezt megtettem, és fegyvert kovácsoltam a hazugságból, amelyet most felhasználok arra, hogy számottevően javítsak Woodson helyzetén, de az az álma, hogy kisétál a bíróságról, a háta mögött két megfeketedett hullával, nem válhat valóra. Ő talán nem érti ezt, de fizetés és megbecsülés nélkül dolgozó kirendelt védője annál inkább.

Miután a tárgyalóterem kiürült, az asztalunk mellől összenéztünk Vincenttel.

– Nos… – törtem meg a csendet.

Vincent megcsóválta a fejét.

– Először is szeretném tisztázni: nyilvánvalóan nem tudtam arról, hogy Torrance hazudik.

– Hát persze.

– Miért akarnám szabotálni a saját ügyemet?

Egy legyintéssel félresöpörtem a mea culpát.

– Ne törd magad, Jerry! Már a tárgyalás előtt szóltam, hogy a fickó az aktától okosodott ki, melyet az ügyfelem a cellájában tartott. Ez volt az érdeke. Az emberem szart se mondott volna neki, egy tök idegennek, és ezt rajtad kívül mindenki megértette.

Vincent megsemmisülten rázta a fejét.

– Nem tudtam róla, Haller. Amikor előállt, az egyik legjobb nyomozónk járt utána, és hihetőnek tűnt, bármilyen valószínűtlen is volt, hogy az ügyfeled beszélt vele.

Gúnyos nevetésre ragadtattam magam.

– Nem „beszélt” vele, Jerry. Meggyónt neki. Nem kis különbség. Jobb lesz, ha utánajársz annak a híres nyomozódnak, mert nem biztos, hogy megéri a pénzét.

– Nézd, nekem azt mondta, a fickó nem tud olvasni, vagyis nincs az az isten, hogy bármit kiszedett volna abból az aktából. Fényképekről nem beszélt.

– Pontosan ezért kell új nyomozót kerítened. És mondok még valamit, Jerry. Én általában nagyon méltányos vagyok az ilyen ügyekben. Megpróbálok mindenben együttműködni az államügyészi hivatallal, de ez a fickó most kivétel. Szünet után ott helyben, a tanúk padján fogom kibelezni, te pedig szépen ülve maradsz, és végignézed. – Teljesen kikeltem magamból, és nagyobbrészt őszintén. – Mire végzek Torrance-szel, nem ő lesz az egyetlen, akit hülyegyereknek fognak nézni. Az esküdtek majd szépen eldöntik, tudtál-e róla, hogy a fickó hazudik, vagy csak túl ostoba voltál ahhoz, hogy észrevedd. Akárhogy is, jól nem jöhetsz ki belőle.

Vincent üres tekintettel meredt az asztalra, és nyugodt mozdulattal rendezgette az aktákat. Alig hallottam a hangját.

– Nem vágyom rá, hogy keresztre feszítsenek – vallotta be.

– Helyes. Akkor elég a tagadásból meg a többi süket szövegből, és kínálj valamit, ami...

– Ejtem a halálbüntetést. Huszonöt év feltételes nélkül.

Habozás nélkül megráztam a fejem.

– Ez ide nem elég. Mielőtt elvezették, Woodson azt mondta, kísértsük meg a sorsot. Egész pontosan így fogalmazott: „Még legyőzhetjük a rohadékot.” Hajlamos vagyok egyetérteni vele.

– Mit akarsz, Haller?

– Max tizenöt. Azt még beadom neki.

Vincent határozottan megrázta a fejét.

– Nincs az az isten. Holnap a postázóban kezdek, ha egy hidegvérű kettős gyilkosságért ennyit adok. A legjobb ajánlatom huszonöt feltételessel. Ennyi. A jelenlegi feltételek mellett tizenhat-tizenhét év múlva szabadulhat. Nem is rossz ahhoz képest, ahogy hazavágta azt a két kölyköt.

Felé fordultam, próbáltam olvasni az arcából, kerestem az árulkodó jeleket. Úgy döntöttem, elfogadom, hogy ennél több engedményt nem tehet. És igazat mondott: ez egyáltalán nem rossz ahhoz képest, amit Barnett Woodson művelt.

– Nem is tudom – csóváltam a fejem. – Szerintem azt mondja majd, hogy mégiscsak próbáljuk meg.

Vincent mélyen a szemembe nézett.

– Akkor majd be kell adnod neki valahogyan, Haller. Mert én nem megyek lejjebb, és ha maradsz a keresztkérdéseidnél, kezdhetek új állás után nézni.

Most én haboztam, mielőtt válaszoltam.

– Várj egy percet, Jerry, mit is akarsz mondani? Hogy én takarítsam fel utánad a szart? Téged kaptalak rajta, hogy kilopod a sütit a számból, mégis az én ügyfelem kezére csapjak rá?

– Én csak azt mondom, hogy ez tisztességes ajánlat egy ilyen fickónak. Több mint tisztességes. Menj, beszélj vele és dumáld rá, Mick. Győzd meg! Mindketten tudjuk, hogy nem sokáig leszel kirendelt védő. Egy napon még szükséged lehet a segítségemre, ha majd odakint leszel a rideg világban, és nem az államtól kapod a fizetésedet.

Csak meredten néztem, ahogy a kéz kezet mos ajánlatot hallgattam. Segítek neki, és még eljöhet az idő, amikor viszonozni fogja. Barnett Woodson meg legfeljebb lehúz még néhány évet a kóterben.

– Szerencséje van, ha öt évig húzza bent, nem húszig – tette hozzá Vincent. – Mit számít neki? De neked és nekem? Mi itt leszünk, Mickey. Segíthetünk egymásnak.

Lassan bólintottam. Vincent alig néhány évvel volt idősebb nálam, de próbált úgy viselkedni, mint a mindentudó bölcs.

– A lényeg az, Jerry, hogy ha ezt elfogadnám, soha többé nem tudnék az ügyfeleim szemébe nézni.

Felálltam, és összeszedtem az irataimat. Azt terveztem, hogy visszamegyek, és azt mondom Barnett Woodsonnak, tegyünk fel mindent egy lapra, és lássuk, mi sül ki belőle.

– Szünet után találkozunk – mondtam még.

Azzal otthagytam.

Második rész

Bőröndváros

2007

Négy

Még nem jött el az ideje, hogy Lorna Taylor felhívjon és ellenőrizzen. Általában kivárt ezzel egészen csütörtökig. Kedden még sosem keresett. Abban a tudatban vettem fel a kagylót, hogy ezúttal többről van szó ellenőrzésnél.

– Lorna?

– Hol voltál, Mickey? Egész reggel hívtalak.

– Elmentem kocogni. Csak most léptem ki a zuhany alól. Minden rendben?

– Megvagyok. Hát te?

– Hogyne. Mi a…?

– Holder bírónő haladéktalanul látni akar. Mikor is… úgy egy órával ezelőtt.

Ez elgondolkodtatott.

– Miért?

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy előbb Michaela telefonált, azután maga a bírónő. Ilyen se szokott történni. Kérdezte, miért nem jelentkeztél.

Tudtam, hogy Michaela nem más, mint Michaela Gill, a bírónő titkárnője. Mary Townes Holder pedig nem más, mint a Los Angeles-i Feljebbviteli Bíróság elnöke. Személyesen keresett, ami arra utalt, nem az éves jogászbálra akar meghívni. Mary Townes Holder nem hívogatta ok nélkül az ügyvédeket.

– Mit mondtál neki?

– Csak annyit, hogy ma nincs tárgyalásod, úgyhogy kint lehetsz a golfpályán.

– Nem golfozom, Lorna.

– Más nem jutott eszembe.

– Rendben. Mindjárt felhívom. Add meg a számot.

– Most ne telefonálgass, Mickey, csak menj. A bírónő látni akar az irodájában. Ezt egyértelművé tette, és nem árulta el az okát. Úgyhogy, csak menj!

– Rendben, indulok, de még fel kell öltöznöm.

– Mickey!

– Mi az?

– Most komolyan: minden rendben?

Ismertem a kódrendszerét. Tudtam, mire kíváncsi. Nem akarta, hogy a bírónő elé járuljak, ha nem állok rá készen.

– Nincs miért aggódnod, Lorna. Jól vagyok. Jól is leszek.

– Oké. Amint lehet, hívj fel, hogy mi ez az egész.

– Ne aggódj, hívni foglak.

Amikor letettem a kagylót, úgy éreztem, mintha a feleségem ugráltatna, nem pedig a volt feleségem.

Öt

Mint a Los Angeles-i Feljebbviteli Bíróság elnöke, Mary Townes Holder bírónő munkája túlnyomó részét zárt ajtók mögött végezte. Tárgyalóterme olykor helyet adott sürgősebb meghallgatásoknak, de tárgyalásoknak csak nagyritkán. Munkája az irodájára korlátozódott, a közvélemény kíváncsi tekintetétől távol, és jobbára kimerült Los Angeles megye igazságszolgáltatási rendszerének adminisztrációs ügyeiben. Több mint kétszázötven bíró és negyven bíróság tartozott a hatáskörébe. Minden postára adott bírói idézés az ő nevét viselte, még a bíróságokhoz kapcsolódó parkolóhelyek elosztásáról is ő rendelkezett. A földrajzi és jogi hatáskörök megvonása szintén hozzá tartozott – ő döntötte el, ha egy frissen kinevezett bíró Beverly Hillsbe került vagy Comptonba, milliós üzleti visszaéléseket tárgyalt a polgárjogi bíróságon vagy lélekölő válópereket a családjogi bíróságon.

Gyorsan magamra rángattam szerencsésnek tartott öltönyömet, az olasz import Cornelianit, amelyet ítélethirdetésekkor viseltem. S miután egy éve nem jártam bíróságon, és még hosszabb ideje nem hallgattam ítélethirdetést, a szekrényem hátuljából, egy műanyag zsákból kellett kihámoznom. Ezután késlekedés nélkül a belváros felé indultam, azzal az érzéssel, mintha a saját ítélethirdetésemre tartanék. Vezetés közben felidéződtek elmémben a megelőző évek legkülönfélébb esetei és ügyfelei. Amennyire tudtam, egy szál sem maradt elvarratlanul, de talán mégis bepanaszolt valaki, vagy a bírónő hallott egy folyosói pletykát, és úgy döntött, saját maga jár utána. Akárhogy is, felfokozott izgalommal tettem be a lábam Holder bíróságára. Idézést kapni sosem jó; a Feljebbviteli Bíróság elnökétől pedig még annál is rosszabb.

A tárgyalóteremre sötétség borult, a titkárnő széke üresen árválkodott. Átléptem az ajtón, és a hátsó folyosóra vezető ajtó felé indultam, amikor kitárult és a titkárnő lépett ki rajta. Michaela Gill kellemes külsejével leginkább harmadikos tanítónőmre emlékeztetett. Akárhogy is, nem számított rá, hogy bárkit talál az ajtó túlsó oldalán, ezért riadtan rezzent össze, kis híján fel is sikoltott. Sietve azonosítottam magam, mielőtt elrohant volna a bírói pulpitus alá rejtett pánikgomb felé. Miután visszanyerte a lélekjelenlétét, minden késedelem nélkül bevezetett.

Végigsiettem a folyosón, és a bírónőt egyedül találtam az irodájában, a sötét fából ácsolt hatalmas íróasztal mögött. Fekete talárja a sarokban állított fogason lógott. Konzervatív szabású, gesztenyebarna kosztümöt viselt. Tetszetősnek és takarosnak tűnt az ötvenes évei közepén járó nő, karcsú testalkattal és rövidre vágott barna hajjal.

Még sosem találkoztam Holder bírónővel, de sok mindent tudtam róla. Húsz éven át dolgozott ügyészként, mielőtt egy konzervatív kormányzó kinevezte bírónak. Büntetőjogi eseteket tárgyalt, köztük néhány nagyobbat is, és előszeretettel osztotta ki a maximumot – következésképpen az első terminus lejárta után könnyűszerrel megtartotta pozícióját. Négy évvel később a bíróság elnökévé választották, és azóta is ezen a poszton dolgozott.

– Köszönöm, hogy idefáradt, Mr. Haller – üdvözölt. – Örülök, hogy a titkárnőjének végül sikerült megtalálnia.

Türelmetlen hangon beszélt, de korántsem parancsolóan vagy dölyfösen.

– Ő valójában nem a titkárnőm, bírónő, de megtalált. Sajnálom, hogy ilyen soká tartott.

– Nos, itt van. Ugye, személyesen még nem találkoztunk egymással?

– Nem hinném.

– Nos, ez talán sokat elárul a koromról, de egy alkalommal az apját kaptam ellenfelemnek. Az egyik utolsó tárgyalásán, ha jól emlékszem.

Újra kellett gondolnom az életkorát. Legalább hatvannak kellett lennie, ha valaha is egy tárgyalóteremben tartózkodott az apámmal.

– Valójában csak az ügyészcsapat harmadik tagja voltam. Akkor kerültem ki az USC-ről, kezdőbb nem is lehettem volna. Megpróbáltak gazdagítani egy éles próbatétellel. Egy gyilkossági ügyet tárgyaltunk, és rám bízták az egyik tanút. Egy hétig készültem, az apja meg tíz perc alatt kivégezte az emberemet a keresztkérdéseivel. Győztünk, de a leckét akkor sem felejtettem el. Mindig készen kell állni mindenre.

Bólintottam. Az évek során nem egy idősebb jogásszal találkoztam, akik mind megosztották velem idősebb Mickey Hallerrel kapcsolatos történeteiket. Jómagam nem sok ilyet tudtam. Mielőtt rákérdezhettem volna a bírónőnél az esetre, amelynek kapcsán találkoztak, ő már tovább is lépett.

– De nem ezért hívattam ide – húzta ki magát.

– Sejtettem, bírónő. Úgy tűnt, ez az ügy… nem tűr halasztást.

– Pontosan. Ismerte Jerry Vincentet?

Azonnal megütötte fülemet a mondat múlt ideje.

– Jerryt? Persze, ismerem Jerryt. Mi van vele?

– Meghalt.

– Meghalt?

– Ami azt illeti, meggyilkolták.

– Mikor?

– Múlt éjjel. Sajnálom.

Lesütöttem a szemem az asztalán álló névtáblára. M. T. Holder, faragták írott betűkkel a tartóba, amelyen bírói kalapácsa, töltőtolla és tintatartója pihent.

– Milyen közel álltak egymáshoz? – kérdezte.

Remek kérdés, amire én sem tudtam a választ. Magam elé meredtem, úgy feleltem.

– Volt néhány közös ügyünk, amíg az államügyészi hivatalnál dolgozott, én pedig kirendelt ügyvéd voltam. Mindketten nagyjából egy időben kezdtünk magánpraxist, és mindketten egyedül. Az évek során együtt dolgoztunk néhány tárgyaláson, néhány kábítószeres ügyön, és ha kellett, helyettesítettük egymást. Néha lepasszolt egy-egy ügyet, amit nem akart elvállalni.

Szakmai kapcsolatot ápoltam Jerry Vincenttel. Hébe-hóba koccintottunk a Four Green Fieldsben vagy találkoztunk egy meccsen a Dodgers stadionjában, de túlzás lett volna azt mondani, hogy közel álltunk egymáshoz. Szakmai életünkön túl alig ismertem. A folyosókon pletykáltak a válásáról, de sosem kérdeztem rá. Ez a magánszférájához tartozott, amiről nem kellett tudnom.

– Úgy látom, Mr. Haller, elfelejtette, hogy én is az államügyészi hivatalnál dolgoztam, amikor Mr. Vincent feltörekvő csillagnak számított. Mígnem elveszített egy nagy horderejű ügyet, és a fénye gyorsan megfakult. Ezért kötött ki végül a magánpraxisnál.

Felnéztem a bírónőre, de nem feleltem.

– Mintha arra is emlékeznék, hogy abban a bizonyos ügyben ön képviselte a védelmet – tette hozzá.

Bólintottam.

– Barnett Woodson. Felmentést kaptam egy kettős gyilkossági ügyben. A fickó kisétált a bíróságról, és cinikus hangon bocsánatot kért a médiától, amiért megúszta. Muszáj volt beledörgölnie az államügyészi hivatal képébe, és ez véget vetett Jerry ügyészi pályájának.

– Akkor miért dolgozott együtt magával, és passzolta le az ügyeit?

– Azért, bírónő, mert amikor véget vetettem az ügyészi pályájának, elindítottam az ügyvédi pályán. – Ennyiben hagytam a dolgot, de ő nem érte be vele.

– És?

– És néhány éven belül az ötszörösét kereste annak, amit előtte a hivatalnál. Egy napon felhívott, és köszönetet mondott, amiért kivezettem a sötétségből.

A bírónő sokatmondóan bólintott.

– Megkapta a pénzt, amire mindig is vágyott.

Vállat vontam, mint aki nem szívesen védekezik egy halott nevében.

– Mi történt az ügyfelével? – tudakolta a bírónő. – Mi lett a fickóval, aki megúszta a kettős gyilkosságot?

– Jobban járt volna a büntetéssel. Két hónappal a felmentése után megölték egy utcai rablásban.

A bírónő ismét jelentőségteljesen bólintott, ezúttal azt jelezve, hogy a végén mégiscsak igazság született. Miközben én próbáltam visszaterelni a szót Jerryre.

– Nem hiszem el ezt az egészet. Tudja, mi történt?

– Nem egyértelmű. Úgy tudni, az autójában találtak rá, az irodája garázsában. Agyonlőtték. Azt a tájékoztatást kaptam, hogy a rendőrök még a helyszínelést végzik, és nem tartóztattak le senkit. Ezt is a Times tudósítójától tudom, aki azért hívta fel az irodámat, hogy kipuhatolja, mi lesz most Mr. Vincent ügyfeleivel… különösen Walter Elliottal.

Bólintottam. Az elmúlt tizenkét hónapot mintha vákuumban töltöttem volna, de még ez sem lehetett elég hermetikus, hogy ne hallottam volna a filmmogul gyilkossági ügyéről – egyikéről azoknak a nagy horderejű eseteknek, amelyeket Jerrynek az utóbbi években sikerült megcsípnie. A Woodson-féle fiaskó dacára a szép reményű ügyészből rövid idő alatt a legfelkapottabb védőügyvédek egyike lett. Nem kellett ügyfelekre vadásznia, azok kapkodtak őutána. És rendszerint olyan ügyfelek, akik teljesítettek legalább egyet a három fő elvárásból: számolatlanul szórták a pénzt jogi képviseletre, nyilvánvalóan nem követték el a terhükre felrótt bűncselekményt, vagy nyilvánvalóan elkövették, de a közvélemény az ő pártjukat fogta. Ilyen klienseket képviselt, függetlenül attól, hogy éppen mivel vádolták őket. Klienseket, akik mellett nem kellett azt éreznie, hogy bemocskolja magát.

Walter Elliot megfelelt legalább egy elvárásnak: az Archway Pictures elnök-tulajdonosaként hatalmas vagyonra tett szert Hollywoodban. Azzal vádolták, hogy dührohamában végzett feleségével és annak szeretőjével, amikor rajtakapta őket malibui tengerparti nyaralójában. A szexhez és ünnepelt hírességekhez egyaránt köthető eset hatalmas médiavisszhangot vert. Ezt használta ki Vincent, és ez ért most el hozzám.

A bírónő hangja zökkentett ki révedezésemből.

– Ismeri az RPC kettő-három-százast? – kérdezte.

Akaratlanul is elárultam magam hunyorgásommal.

– Hát… nem igazán.

– Akkor hadd frissítsem fel az emlékezetét. A Kaliforniai Ügyvédi Kamara szabályzatának ez a része rendelkezik a magánpraxis átruházásáról és eladásáról. A mi esetünkben értelemszerűen az átruházásáról. Úgy tűnik, Mr. Vincent önt jelölte meg helyetteseként, aki adott esetben eljárhat a nevében. Ez tette lehetővé az ön számára, hogy helyettesítse őt a bíróságon, és szükség esetén beavassa önt mindabba, ami közte és ügyfele között elhangzott. Mindemellett kiderült, hogy tíz évvel ezelőtt kérelmet nyújtott be a bíróságon, ami lehetővé tette a praxisa átruházását önre, amennyiben tartósan munkaképtelenné válna vagy meghalna. A kérelmet azóta nem módosították vagy újították meg, mindazonáltal a szándék nyilvánvaló.

Meredten néztem rá. Ismertem ezt a záradékot a Vincenttel kötött szabványos szerződésekből. Ugyanez szerepelt az enyémeken is, az ő megnevezésével, mégis csak most ébredtem rá, hogy ezennel megörököltem Jerry összes ügyét. Walter Elliotot is beleértve.

Ez persze nem jelentette azt, hogy megtartom az összes ügyfelét. Vincent halálával valamennyi ügyfél szabadon rendelkezhet és kereshet magának tetszőleges jogi képviselőt. Legfeljebb én előnybe kerültem mindenki mással szemben.

Kezdtem átgondolni a dolgot. Egy éve nem volt saját ügyfelem, és csak lassan akartam visszaszivárogni a szakmába, nem mindjárt egy egész rakásnyi üggyel.

– Azért mielőtt túlságosan beleélné magát a kilátásokba, figyelmeztetnem kell, hogy a feljebbviteli bíróság elnökeként súlyos mulasztást követnék el, ha nem gondoskodnék arról, hogy Mr. Vincent ügyfeleit megfelelően képzett és gyakorlott jogi képviselő vegye át.

Már értettem. Azért hivatott, hogy elmagyarázza, miért nem vehetem át Vincent ügyfeleit. Megtagadja egy halott ügyvéd utolsó kívánságát, és másvalakit nevez ki, alighanem legutóbbi újraválasztási kampányának bőkezű támogatói közül. Ha jól összeszámoltam, az évek során egyetlen centet sem áldoztam erre a célra.

Ám ekkor a bírónő meglepett.

– Utánajártam néhány bírónál – folytatta –, és kiderült, hogy közel egy éve nem praktizál. Nem találtam erre semmilyen magyarázatot. Mielőtt gondoskodnék az új jogi képviselő kijelöléséről, meg kell győződnöm arról, hogy Mr. Vincent ügyfelei valóban jó kezekbe kerülnek.

Helyeslően bólogattam, abban a reményben, hogy nyerek egy kis időt, mielőtt muszáj lesz válaszolnom.

– Igaza van, bírónő. Mondjuk úgy, hogy egy időre kivontam magam a játékból, de épp most kezdtem visszatérni.

– És miért vonta ki magát?

Egyszerűen rákérdezett, miközben tekintete fogva tartotta az enyémet, és kereste az arra utaló jeleket, hogy próbálom megkerülni az igazságot. Gondosan megválogattam minden szót.

– Néhány éve volt egy ügyem, bírónő. Az ügyfelemet Louis Roulet-nek hívták. Ő…

– Emlékszem az esetre, Mr. Haller. Golyót kapott. Csakhogy, mint ön is mondta, ez évekkel ezelőtt történt. Ha jól emlékszem, utána egy ideig még praktizált. Emlékszem az újsághírekre, hogy visszatért a munkájához.

– Nos, túlságosan hamar visszatértem. Hasba lőttek, bírónő, ki kellett volna várnom, amíg meggyógyulok, ám én ehelyett rohantam vissza dolgozni, és mire észbe kaptam, már fájdalmaim voltak, és az orvosok közölték, hogy sérv alakult ki. Megoperáltak, de akadtak bizonyos komplikációk. Rosszul végezték el a műtétet. Még több fájdalom és még több operáció következett, de hogy rövidre fogjam, ez jó időre kiütött. Úgy döntöttem hát, csak akkor térek vissza, ha már tényleg készen állok.

A bírónő együttérzően bólogatott. Jól tettem, hogy kihagytam azt a részt, amikor kórosan rászoktam a fájdalomcsillapítókra, a hosszúra nyúlt rehabilitációval együtt.

– A pénz nem számított – tettem hozzá. – Volt egy kis megtakarításom, és a biztosító is szépen fizetett. Úgyhogy nem siettem visszatérni. Most viszont készen állok. Épp készültem kibérelni a Sárga Oldalak hátoldalát.

– Akkor mondhatjuk úgy, hogy egy egész praxis átvétele kapóra jön az ön számára, igaz?

Nem tudtam, mit felelhetnék egy ilyen kérdésre vagy a behízelgő hangnemre, amelyben feltette.

– Én csak azt mondom, bírónő, hogy megfelelően el tudnám látni Jerry ügyfeleinek képviseletét.

A bírónő bólintott, ám eközben még véletlenül sem nézett rám. Láttam rajta, hogy van még valami, ami nem hagyja nyugodni. Talán mégiscsak tud az elvonóról.

– A kamara szerint többször is figyelmeztették – mondta ki végül.

Hát újra itt tartunk. Visszatértünk oda, hogy átpasszolja az ügyeket egy másik jogásznak. Feltehetően kampánya egyik támogatójának Century Cityből, aki akkor sem ismerné ki magát a büntetőjogban, ha a golfklubtagsága múlna rajta.

– Ez már régen volt, bírónő. Minden esetben formai hiba miatt. Jó a viszonyom a kamarával. Ha mostanában beszélt velük, ők se mondhattak mást.

Egy hosszú pillanatig rám meredt, mielőtt tekintete visszatért az asztalon előtte fekvő aktára.

– Jó, hát legyen – sóhajtott fel.

Lefirkantotta a nevét a dokumentum utolsó oldalára. Én pedig éreztem, ahogy az izgatottságtól egyre szaporábban veszem a levegőt.

– Ezennel átruházom önre a praxist – jelentette be a bírónő. – Szüksége lesz erre az iratra, ha majd elmegy Vincent irodájába. És hadd mondjak még valamit. Figyelemmel fogom kísérni a ténykedését. A jövő hét elejére részletes leltárt akarok a folyamatban lévő ügyekről. És mindenkiről, aki az ügyféllistán szerepel. Tudni akarom, kivel fog együtt dolgozni, és ki keres magának más képviselőt. Ezután pedig kéthetenként tájékoztatást kérek valamennyi ügyről, amit ön visz tovább. Világosan fogalmaztam?

– Tökéletesen, bírónő. Meddig?

– Hogyan?

– Meddig kell kéthetente jelentést tennem?

Az arca egy szemvillanás alatt megmerevedett.

– Amíg mást nem mondok. – Átadta a végzést. – Most távozhat, Mr. Haller. Az ön helyében haladéktalanul átmennék oda, hogy megvédjem frissen szerzett ügyfeleimet az irataik jogtalan átkutatásától és lefoglalásától. Ha valami történne, engem bármikor felhívhat. A végzésre ráírtam az otthoni számomat is.

– Igen, bírónő. Köszönöm.

– Sok szerencsét, Mr. Haller!

Felálltam és kifelé indultam. Amikor elértem az iroda ajtajához, még egyszer visszanéztem rá. Lehajtott fejjel máris a következő végzésen dolgozott.

A folyosón végigfutottam a kétoldalas dokumentumot, amely megerősítette, hogy mindez valóban megtörténik velem.

Velem. A dokumentum engem jelölt ki, ha csak átmenetileg is, Jerry Vincent összes ügyfelének képviseletére. Hozzáférhetővé tette az elhunyt jogász irodáját, iratait és bankszámláit, ahová az ügyfelek az előleget befizették.

Elővettem a telefonomat, és hívtam Lorna Taylort. Megkértem, hogy keresse ki Jerry Vincent irodájának címét. Amikor megadta, arra kértem, hogy találkozzunk ott, és útközben valahol vegyen két szendvicset.

– Miért? – tudakolta.

– Mert nem ebédeltem.

– Miért megyünk Jerry Vincent irodájába?

– Mert újra beindult az üzlet.

Hat

ALincolnt vezettem Jerry Vincent irodája felé, amikor eszembe jutott valami, és visszahívtam Lorna Taylort. Nem vette fel,
ezért a mobilján kerestem, és a kocsijában értem utol.

– Szükségem lesz egy nyomozóra. Mi lenne, ha felhívnám Ciscót?

Habozott, mielőtt válaszolt. Cisco nem volt más, mint Dennis Wojciechowski, tavaly óta Lorna jobbik fele. Még én mutattam be őket egymásnak, amikor egy üggyel Ciscót bíztam meg. Azután már csak azt hallottam, hogy összeköltöztek.

– Nos, nekem nem okoz gondot, hogy Ciscóval dolgozzak, de nagyon szeretném már tudni, mi ez az egész.

Lorna úgy ismerte Jerry Vincentet, mint egy hangot a telefonból.
Ő fogadta a hívásait, amikor azt tudakolta, el tudnék-e menni egy ítélethirdetésre, vagy pátyolgatnék-e egy vád alá helyezett ügyfelet. Nem emlékeztem, hogy egyszer is találkoztak volna. Személyesen akartam közölni vele a dolgot, de az események kezdtek felgyorsulni.

– Jerry Vincent meghalt.

– Micsoda?!

– Múlt éjjel meggyilkolták, és nekem osztották le az ügyfeleit. Beleértve Walter Elliotot is.

Hosszú csend állt be, mielőtt válaszolt.

– Istenem… de hogyan? Olyan rendes fickó volt.

– Nem emlékszem, hogy egyszer is találkoztatok volna.

Lorna West Hollywood-i lakásán dolgozott. Minden hívásom és számlám rajta futott keresztül. Ha a Michael Haller és Társai ügyvédi irodának létezett kézzel fogható székhelye, csakis az ő lakása lehetett – kivéve, hogy nem voltak társaim, és amikor dolgoztam, a kocsim hátsó ülésén rendeztem be az irodámat. Emiatt Lorna csak nagyon kevés olyan emberrel találkozott személyesen, akit képviseltem.

– Ott volt az esküvőnkön is, nem emlékszel?

– De, persze. Elfelejtettem. Nem tudom elhinni. Mi történt?

– Még nem tudom. Holder szerint az irodájánál lőtték agyon. Talán kiderül valami, ha majd ott leszek.

– Volt családja?

– Azt hiszem, elvált, de nem tudom, voltak-e gyerekei vagy ilyesmi. Nem hinném.

Lorna nem felelt. Mindketten beletemetkeztünk a gondolatainkba.

– Oké, akkor én most felhívom Ciscót – mondtam végül. – Nem tudod, mit csinál?

– Nem, nem mondta.

– Rendben, majd kiderül.

– Milyen szendvicset kérsz?

– Merről jössz?

– A Sunseten.

– Akkor legyen a Dusty’s, és egy pulykamelles szendvics áfonyaszósszal. Már vagy egy éve nem ettem olyat.

– Meglesz.

– És hozz valamit Ciscónak is, hátha éhes lesz.

– Rendben.

Kinyomtam a telefont, és kikerestem Dennis Wojciechowski számát a regiszterben, amit a középső konzol rekeszében tartottam. Megőriztem a mobilszámát. Amikor felvette, szélzúgást és öblös dübörgést hallottam a háttérben. Motoron ült, s bármennyire tudtam, hogy a sisakjába építette a fülhallgatót és a mikrofont, teli torokból kiabálnom kellett.

– Itt Mickey Haller. Állj félre!

Kivártam, amíg leállította a hatvanhármas Panhead motorját.

– Mi a helyzet, Mick? – kérdezte, miután végre áldott csend lett. – Rég nem hallottam rólad.

– Vissza kéne tenned azt a hangtompítót, ember. Vagy negyvenéves korodra megsüketülsz és nem fogsz hallani senkiről.

– Már elmúltam negyven, és semmi baj a hallásommal. Ezért hívtál fel?

Wojciechowski szabadúszó nyomozóként dolgozott, és néhány ügyben igénybe vettem a szolgálatait. Így találkozott Lornával is: begyűjtötte a fizetségét. Mi még tíz évvel korábbról ismertük egymást, amióta csak kapcsolatba került az Utcai Szentek Motoros Klubbal, amelynek éveken át amolyan jogtanácsosaként dolgoztam. Dennis nem viselte az USMK színeit, inkább csak pártoló tagnak számított. A klub még becenevet is adott neki, jórészt mert már volt egy Dennis a csapatban – természetesen Dennis, a komisz –, s mert a vezetéknevét, Wojciechowski, senki sem tudta kimondani. Sötét tekintete és harcsabajsza után ekkor keresztelték át Cisco kölyökre. Az se számított, hogy száz százalékig lengyel családból, Milwaukee déli részéből származott.

Cisco nagydarab, tekintélyt keltő fickó volt, aki messze elkerülte a balhékat. Sosem tartóztatták le, ami utóbb, amikor a magánnyomozói engedélyért folyamodott, ki is fizetődött. Most, sok évvel később, a haja már rég nem ért a válláig, rövidre nyírt bajsza is őszülni kezdett. A neve azonban – és az a szenvedélye, hogy a szülővárosában összerakott Harley-kon furikázzon – örökre rajta ragadt.

Cisco alapos és megbízható nyomozónak számított, akinek akadt még egy előnye: testi fölénye, amellyel szükség esetén fenyegetően is felléphetett. Ez a tulajdonsága igencsak kapóra jött, amikor lenyomozta és kikérdezte a büntetőjogi ügyekbe keveredett személyeket.

– Először is, hol vagy? – tudakoltam.

– Burbankben.

– Valami ügyben?

– Nem, csak furikázok. Miért, van valamid számomra? Végre elvállaltál egy ügyet?

– Egy csomó ügyet. És szükségem lenne egy nyomozóra.

Megadtam neki Vincent irodájának címét, és kértem, hogy amint lehet, jöjjön oda. Tudtam, hogy Vincent egész nyomozócsapatot alkalmazhatott, és hogy időveszteséggel kell számolni, amíg Cisco rááll az ügyekre, de ennyi még belefért. Olyan nyomozót akartam, akiben megbíztam, és akivel korábban már dolgoztam. Cisco legelőször is arra kellett, hogy lenyomozza új ügyfeleim tartózkodási helyét. Védőügyvédként azt tapasztaltam, hogy az ügyfelek nem feltétlenül tartózkodnak azon a címen, amit jogi képviselőjük megbízásakor meg szoktak adni.

Miután összecsuktam a telefont, rájöttem, hogy épp most hajtottam el Vincent irodája mellett. Az épület a Broadwayn állt, a Harmadik utca közelében, ahol túl sok jármű és gyalogos tartózkodott ahhoz, hogy megpróbálkozzam egy U kanyarral. Tíz teljes percet elvesztegettem, amíg visszataláltam, s közben minden sarkon kivártam a pirosat. Mire eljutottam a megfelelő helyre, bosszúságomban már eltökéltem magam arra, hogy amint lehet, újra bérelek egy sofőrt, és közlekedés helyett az ügyekre koncentrálok.

Vincent irodája egy Jogi Centrumnak nevezett hatemeletes épületben működött, amely – közel lévén a nagy belvárosi bíróságokhoz – zsúfolásig telt büntető- és polgárjogi ügyvédekkel. A zsaruk és orvosok – mint az ügyvédek legfőbb ellenségei – azért szoktak imádkozni, hogy a legközelebbi földrengésnél az ilyen helyek alatt nyíljon meg a föld. Megtaláltam a szomszédos parkolóház bejáratát, és ráfordultam.

Ahogy elvettem a parkolójegyem a géptől, egyenruhás rendőr indult felém. Kemény hátlapra csíptetett papírt tartott a kezében.

– Uram, ebben az épületben van dolga?

– Ezért parkolok ide.

– Elárulná, uram, hogy milyen ügyben van itt?

– Önnek ehhez mi köze, biztos úr?

– Uram, a parkolóház területén bűnügyi helyszínelés zajlik, és tudnom kell, mi járatban van, másként nem engedhetem be.

– Az irodám itt van az épületben. Ez megteszi?

Nem mondanám, hogy hazudtam. A zsebemben lapult Holder bírósági végzése, ami átruházta rám az irodát is.

A válasz hatásosnak bizonyult, bár a rendőr látni akarta az igazolványomat. Felhozhattam volna, hogy semmi joga elkérnie, de úgy döntöttem, nincs értelme szövetségi ügyet csinálni az egészből. Elővettem a tárcámat, és átnyújtottam az igazolványomat, ő pedig lejegyezte a nevemet és a jogosítványom számát a papírjára. Azzal át is engedett.

– A második szinten jelenleg nem lehet parkolni – figyelmeztetett. – Még nem végeztek a helyszínnel.

Intettem és nekiindultam a rámpának. Amikor elértem a második szintre, teljesen üresnek láttam, leszámítva két járőrautót és egy fekete BMW-t, amelyet épp akkor tettek fel a rendőrségi lopóautó platójára. Alighanem Jerry Vincent kocsija. Két másik járőr eközben feltekerte a sárga szalagot, amivel eddig elkerítették a szintet. Az egyikük intett, hogy haladjak tovább. Nyomozókat ugyan nem láttam, de a rendőrség még nem hagyta el a helyszínt.

Továbbmentem, és nem találtam egyetlen helyet sem, ahová bepasszírozhattam volna a Lincolnt, míg fel nem értem az ötös szintre. Egy okkal több, hogy szerezzek egy sofőrt.

Az iroda, amit kerestem, a második szinten, a homlokzat felőli oldalon nyílt. Az áttetsző üvegajtót becsukták, de nem zárták be. Beléptem a kihalt előtérbe, és a közeli pult mögött kisírt szemű fiatal nőt találtam. Telefonált, de amikor észrevett, letette a kagylót anélkül, hogy akár egy pillanat türelmet kért volna a hívótól.

– A rendőrségtől van? – kérdezte idegesen.

– Nem – feleltem.

– Akkor sajnálom, de az iroda ma zárva van.

Közelebb léptem a pulthoz és zakóm belső zsebéből előhúztam Holder bírónő végzését.

– Számomra nincs – adtam át az iratot.

Gondosan kihajtotta és hosszan meredt rá anélkül, hogy elolvasná. Észrevettem, hogy egyik kezében kötegnyi összegyűrt zsebkendőt szorongat.

– Mi ez? – nézett fel végül.

– Bírósági végzés – feleltem. – A nevem Michael Haller, és Holder bírónő engem nevezett ki Jerry Vincent ügyfeleinek jogi képviseletére. Ez azt jelenti, hogy együtt fogunk dolgozni. Hívhat Mickey-nek.

Megrázta a fejét, mintha távol akarna tartani magától valami láthatatlan fenyegetést. A nevem csak nagyritkán szokott ilyen hatást gyakorolni.

– Ezt nem teheti. Mr. Vincent biztos nem akarná.

Elvettem tőle a bírósági végzést és gondosan összehajtogattam, mielőtt visszatettem a belső zsebembe.

– Ami azt illeti, megtehetem. A Los Angeles-i Feljebbviteli Bíróság elnöke felhatalmazott rá. És ha figyelmesen megvizsgálja a szerződéseket, amelyeket Mr. Vincent kötött az ügyfelekkel, az alján megtalálja a nevemet mint helyettes jogi képviselőjét. Hogy ön szerint mit szeretne Mr. Vincent, e pillanatban lényegtelen, miután ő maga nevezett ki a helyettesének, amennyiben tartósan munkaképtelenné válna vagy… meghalna.

A nő kábult arckifejezéssel nézett rám. Vastagon felhordott sminkje az egyik szeme alatt kezdett megfolyni. Már-már komikus benyomást keltett. Valamiért beugrott Liza Minnelli neve.

– Ha gondolja, hívja fel Holder bírónő titkárnőjét, és beszélje meg vele a dolgot – folytattam. – Addig is, nekem muszáj munkához látnom. Tudom, hogy nehéz nap áll maga mögött. Mögöttem is. Azóta ismertem Jerryt, hogy az államügyészi hivatalnak dolgozott. Együtt érzek magával.

Bólintottam és türelmesen vártam a válaszát, de az csak nem érkezett meg. Tovább erőlködtem.

– Szükségem lenne néhány dologra, hogy elkezdhessem. Mindenekelőtt a határidőnaplójára. Listába akarom szedni az aktív ügyeket, amelyeken Jerry dolgozott. Azután szükségem lenne arra, hogy lementse a fájlokat…

– Eltűnt – vágott közbe.

– Mi tűnt el?

– A laptopja. A rendőrök azt mondták, hogy aki ezt tette vele, elvitte a kocsiból az aktatáskáját. Mindent a laptopján tárolt.

– Úgy érti, a határidőnaplóját is? Nem írt fel semmit?

– Az is eltűnt. Elvitték az aktatáskájával együtt.

Üres tekintettel meredt maga elé. Megkopogtattam az asztalán álló monitort.

– Mi a helyzet a számítógéppel? – kérdeztem. – Nem mentette el a határidőnaplóját sehová?

Nem válaszolt, ezért újra rákérdeztem.

– Jerry nem mentette el sehová a határidőnaplóját? Nem lehet hozzáférni valahogy?

Végre felnézett rám, és látható örömet lelt a válaszában.

– Nálam nincs meg a határidőnaplója. Csak nála volt meg. A laptopján vezette, a kézzel írott példányt pedig egy régi mappában magánál tartotta, de mindkettő eltűnt. A rendőrökkel felforgattuk az egész helyet, de nincsenek sehol.

Bólintottam. Az eltűnt naptár nehézséget okozhatott, de azért nem áthidalhatatlant.

– Mi a helyzet az aktákkal? Magánál tartotta azokat is?

– Nem hinném. Itt őrzött minden aktát.

– Nagyon helyes. Akkor most össze kell szednünk minden aktív ügyet, és az akták alapján újra felépíteni a menetrendet. Azt is tudnom kell, hol tartja a könyvelését, a csekkfüzeteket…

Éles pillantást vetett rám.

– A pénzét aztán végképp nem fogja elvenni.

– Én nem… – Elhallgattam, vettem egy nagy levegőt, és nyugodt, de határozott hangon újrakezdtem. – Először is, bocsásson meg. Rosszul kezdtük ezt az egészet. Még a nevét sem tudom. Kezdjük elölről. Hogy hívják?

– Wren.

– Wren? Milyen Wren?

– Wren Williams.

– Oké, Wren, hadd magyarázzak el valamit. Ez nem az ő pénze. Ez az ügyfelek pénze, és amíg mást nem mondanak, addig ők az én ügyfeleim. Megértette? Mint említettem, tisztában vagyok vele, milyen mély megrázkódtatást élt át, és megértem, mert bizonyos fokig én is ezt éreztem, de most akkor is döntenie kell, Wren, hogy velem van-e vagy ellenem. Mert ha velem van, akkor meg kell tennie, amit kérek magától, és együtt kell működnie az asszisztensemmel, amint ideér. Ha pedig ellenem, most azonnal haza kell mennie.

Lassan megrázta a fejét.

– A nyomozók azt mondták, hogy maradnom kell, amíg nem végeznek.

– A nyomozók? Amikor behajtottam, csak néhány egyenruhást láttam.

– A nyomozók Mr. Vincent irodájában.

– Maga beengedte…? – Nem fejeztem be. Megkerültem a pultot, és a hátsó falon nyíló két ajtó felé indultam. A bal oldalit választottam és kinyitottam.

Beléptem Jerry Vincent irodájába. Hatalmas volt, fényűző és üres. Körbefordultam a saját tengelyem körül, míg szembe nem találtam magam egy dülledt szemű hatalmas hallal, amit egy sötét fából készült pohárszék felett szegeztek a falra. Gyönyörű zöldes árnyalatban játszott, teste ívben meghajolt, mintha abban a pillanatban dermedt volna meg, amikor kiugrott a vízből. A szája akkorára nyílt, hogy az öklöm belefért volna.

A hal alá kis réztáblát szegeztek a falra. Ez állt rajta:

Ha tartottam volna a számat,
most nem lennék itt

Mélyenszántó gondolat. A legtöbb védenc bedumálja magát a börtönbe, de ki csak kevesen dumálják magukat. Ha csupán egyetlen tanácsot adhatnék egy ügyfélnek, biztosan az lenne, hogy tartsa a száját. Ne beszéljen az ügyről senkivel, még a tulajdon feleségével sem. Csak önmagával tanácskozzon.

Megpördültem a helyéről kihúzott, majd határozott mozdulattal visszalökött fémfiók jellegzetes csattanására. Az iroda túlsó felében még két ajtó nyílt, mindkettő résnyire. Az egyik mögül sötét fürdőszoba sejlett elő, a másikból fény vetült ki.

Sietve a világos helyiség felé indultam, és szélesre tártam az ajtót. Az ablaktalan, alig gardróbnyi helyiség mindkét oldalán acél irattartó szekrények sorakoztak. A hátsó fal elé kis íróasztalt állítottak.

Az asztal mögött két férfi ült. Egy idősebb és egy fiatalabb. Alighanem tanár és tanítvány. Mindketten levették és székük háttámlájára terítették a zakójukat. Láttam pisztolytáskájukat, az övükre csíptetett jelvényeket.

– Mit művelnek itt? – kérdeztem gorombán.

Mindketten felnéztek. Kettejük között vaskos iratköteg feküdt az asztalon. Az idősebb nyomozó tekintete egy pillanatra elkerekedett a meglepetéstől, amint meglátott.

– Los Angeles-i rendőrség – felelte. – Azt hiszem, ezt a kérdést inkább nekem kellene feltennem.

– Azok az én aktáim, és maguknak nincs itt semmi keresnivalójuk.

Az idősebb férfi felállt, és felém indult, miközben újra elkezdtem előhúzni zsebemből a bírósági végzést.

– A nevem…

– Tudom, ki maga – szakított félbe a nyomozó. – Csak még mindig nem tudom, mit keres itt.

Felé nyújtottam a bírósági végzést.

– Ez majd megmagyarázza. A Feljebbviteli Bíróság elnöke engem jelölt ki, hogy képviseljem Jerry Vincent ügyfeleit. Ez azt jelenti, hogy ezek mostantól az én ügyeim, önöknek pedig nincs joguk átkutatni az aktáimat. Az iratok törvénytelen átkutatásával és lefoglalásával súlyosan megsértik ügyfeleim jogait. Ezek az iratok olyan bizalmas adatokat tartalmaznak, amelyek az ügyvédi titoktartás védelme alá esnek.

A nyomozó nem bajlódott a szöveg elolvasásával, csak vetett egy pillantást az aláírásra és a pecsétre. Nem úgy tűnt, mintha bármelyik is meghatná.

– Vincentet meggyilkolták – jelentette ki. – Az indíték pedig ott lehet valamelyik aktában. Ezek alapján azonosíthatjuk a gyilkost. Muszáj…

– Nem, nem muszáj. Csak egy valamit muszáj: azonnal elhagyniuk az irattárat.

A nyomozó meg sem mozdult.

– Ez itt egy bűntett helyszíne – közölte. – Önnek kell távoznia.

– Olvassa el a végzést, nyomozó. Nem megyek innen sehová. Az ön helyszíne a parkolóház, és nincs Los Angelesben olyan bíró, aki kiterjesztené az irodára és ezekre az aktákra. Ideje, hogy távozzanak, és hagyjanak végre dolgozni.

Nem tett rá kísérletet, hogy elolvassa a végzést vagy elhagyja a helyszínt.

– Ha elmegyek – figyelmeztetett –, le fogom pecsételni az egész irodát.

Utáltam ezt a kakaskodást a zsarukkal, de néha egyszerűen nem hagytak más választást.

– Azt megteheti, én meg egy órán belül leszedetem a pecsétet. Maga pedig magyarázkodhat a Feljebbviteli Bíróság elnöke előtt, miért tiporta két lábbal Vincent minden ügyfelének személyiségi jogait. Attól függően, hány ügyfélről van szó, ez rekord lehet… még a Los Angeles-i rendőrség számára is.

A nyomozó úgy mosolygott, mint aki remekül szórakozik a fenyegetéseimen. Feltartotta a bírósági végzést.

– Azt mondja, mostantól magáé az összes ügy?

– Pontosan, e perctől kezdve.

– Az egész ügyvédi praxis?

– Igen, ugyanakkor minden ügyfél szabadon dönthet arról, hogy marad-e nálam vagy más jogi képviselőt választ.

– Hát akkor, azt hiszem, e perctől maga is szerepel a listán.

– Milyen listán?

– A gyanúsítottakén.

– Ez nevetséges. Miért szerepelnék?

– Az imént mondta el. Megörökölte az áldozat összes ügyfelét. Ez felér egy lottónyereménnyel, nincs igazam? Ő meghalt, maga viszi tovább az üzletet. Maga szerint ez elég indíték egy gyilkossághoz? Elárulná nekünk, hol tartózkodott tegnap éjjel nyolc óra és éjfél között?

Minden melegség nélkül elmosolyodott, ahogyan a zsaruk szoktak, amikor máris bűnösnek tartanak valakit. Barna szeme olyan sötét volt, hogy az írisz és pupilla szinte el sem különült egymástól. Mint egy cápa szeme; mintha még a fényt se tükrözné vissza.

– Meg sem próbálom elmagyarázni, milyen nevetséges ez az egész – fortyantam fel. – Elég legyen annyi, hogy a bírónő is tanúsíthatja: akkor még azt sem tudtam, hogy bármi közöm lesz ehhez az egészhez.

– Mondja maga. De ne aggódjon, szépen utánajárunk mindennek.