Gyilkosvadászat

részlet

Translation entitled „Gyilkosvadászat”

© 2012, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Dead Man’s Folly

© 1956, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Horváth Kornélia

Hungarian translation © Horváth Kornélia, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Peggy és Humphrey Trevelyannak

1. fejezet

I

Miss Lemon, Poirot kiváló titkárnője fogadta a hívást.

Gyorsíráshoz használt jegyzetfüzetét félretéve felemelte a kagylót, és színtelen hangon beleszólt:

– Trafalgar 8137.

Hercule Poirot hátradőlt egyenes hátú székében, és behunyta a szemét. Gondolataiba feledkezve halk taktust kopogott az asztal szélén. Fejében tovább fogalmazta az éppen diktált levél csiszolt körmondatait.

Miss Lemon a kagylót letakarva halkan megkérdezte:

– Fogad egy személyre szóló hívást a devoni Nassecombe-ból?

Poirot összeráncolta a szemöldökét. A hely ismeretlen volt a számára.

– Ki keres? – kérdezte óvatosan.

Miss Lemon beleszólt a kagylóba.

– Harry? – kérdezte kétkedő hangon. – Ó, értem! Mi is volt a családnév?

Újból Hercule Poirot-hoz fordult.

– Mrs. Ariadne Oliver.

Hercule Poirot szemöldöke felszaladt. Egy emlék bontakozott ki az agyában: szélfútta ősz haj… merész sasorr…

Felemelkedett, és átvette a kagylót.

– Hercule Poirot beszél – szólt bele színpadiasan.

– Mr. Hercules Porrott az, személyesen? – tudakolta gyanakvó hangon a telefonkezelő.

Poirot biztosította, hogy így áll a helyzet.

– Kapcsolom Mr. Porrottot – mondta a hang.

Vékony, éles hangját fenséges, dörgő alt váltotta fel, ami arra késztette Poirot-t, hogy egy-két hüvelykkel távolabb tartsa a fülétől a telefont.

– Monsieur Poirot, valóban ön az? – kérdezte Mrs. Oliver.

– Személyesen, madame.

– Mrs. Oliver vagyok. Nem tudom, hogy emlékszik-e rám…

– Hát persze hogy emlékszem önre, madame. Hogyan is felejthettem volna el?

– Hát, időnként előfordul – mondta Mrs. Oliver. – Ami azt illeti, elég gyakran. Azt hiszem, nem vagyok különösebben emlékezetes egyéniség. Vagy talán az az oka, hogy mindig mást csinálok a hajammal. De ez most nem érdekes. Remélem, nem tartom fel szörnyen fontos munkájában.

– A legkevésbé sem háborgat.

– Jaj, a legkevésbé sem akarom kiborítani, de az az igazság, hogy szükségem van magára.

– Szüksége van rám?

– Igen, méghozzá sürgősen. Ide tudna repülni?

– Nem utazom repülővel. Nem bírja a gyomrom.

– Én is így vagyok vele. Különben sem hiszem, hogy úgy gyorsabban ideérne, mint ha vonatra száll, mert a legközelebbi reptér Exeter, ami mérföldekre van. Úgyhogy vonattal kell jönnie. A vonat délben indul Nassecombe-ba a Paddington állomásról. Kényelmesen eléri, van rá negyvenöt perce. Legalábbis ha jól jár az órám, ami igencsak kétséges.

– De hát hol van ön, madame? Miről van szó?

– Nasse House-ban vagyok, Nassecombe-ban. Majd egy kocsi vagy egy taxi felszedi magát az állomáson.

– De miért van rám szüksége? Mégis miről van szó? – ismételte Poirot kétségbeesetten.

– Olyan lehetetlen helyekre teszik a telefonokat – mondta Mrs. Oliver. – Ez például a folyosón van… Az emberek fel-alá mászkálnak, beszélgetnek… Nem igazán hallom, amit mond. De számítok magára. Mindenki annyira örül majd. A viszontlátásra!

Éles kattanás hallatszott, ahogy letette a kagylót. A vonal halkan búgott.

Poirot teljesen összezavarodva tette le a telefont, és mormolt valamit a bajusza alatt.

Miss Lemon minden érdeklődés nélkül ült, kezében a ceruzájával. Fojtott hangon elismételte az utolsó részt, amit a közjáték előtt lejegyzett.

– …biztosíthatom róla, kedves uram, hogy a hipotézis, melyet felvázolt…

Poirot egy legyintéssel félresöpörte a felvázolt hipotézist.

– Mrs. Oliver volt az – mondta. – Mrs. Ariadne Oliver, a krimiírónő. Talán olvasta… – Itt félbehagyta, mert eszébe jutott, hogy Miss Lemon kizárólag léleknemesítő könyveket olvas, és mélyen lenézi az olyan hívságokat, mint a krimiirodalom. – Azt akarja, hogy utazzam le Devonshire-be. Még ma, azonnal – rápillantott az órára –, harmincöt percen belül.

Miss Lemon rosszallóan felvonta a szemöldökét.

– Jó későn szólt – mondta. – És mégis miért?

– Azt ne tőlem kérdezze! Nem mondta meg.

– Milyen különös! És miért nem?

– Azért – felelte Hercule Poirot elgondolkozva –, mert attól félt, hogy kihallgatják. Igen, ez nyilvánvaló volt.

– Komolyan mondom – füstölgött Miss Lemon kenyéradója nevében –, hogy egyesek milyen képtelenségeket vesznek a fejükbe! Még hogy csapot-papot itthagyva odarohanjon a jó ég tudja, minek a nyomában! Egy olyan fontos ember, mint ön! Világéletemben azt gondoltam, hogy ezek a művészek és írók roppant kiegyensúlyozatlanok – semmi arányérzékük nincs. Küldjek táviratot „Sajnos nem lehetséges elhagynom Londont” szöveggel?

Keze, mely már nyúlt volna a telefon felé, Poirot hangjára megtorpant.

– Du tout!1 – mondta Poirot. – Éppen ellenkezőleg. Legyen olyan kedves, és azonnal hívjon taxit. – Emelt hangon folytatta: – Georges! Pakoljon össze néhány szükséges holmit a kisebbik bőröndömbe! És igyekezzen, el kell érnem a vonatot!

II

A vonat, amely kétszáztizenkét mérföldes útjából száznyolcvan-egynéhányat teljes gőzzel tett meg, szelíden, bocsánatkérően pöfögve gurult végig az utolsó harmincon, majd begördült a nassecombe-i állomásra. Csak egy utas szállt le: Hercule Poirot. Óvatosan átlépte a vonat lépcsője és a peron között tátongó űrt, és körülnézett. A vonat végén egy hordár tüsténkedett a poggyászkocsiban. Poirot felvette a bőröndjét, a peronon végigballagva leadta a jegyét a kijáratnál, és az előcsarnokon keresztül kiment.

Kinn egy nagy Humber szedán várakozott. Az egyenruhás sofőr Poirot-hoz lépett.

– Mr. Hercule Poirot? – kérdezte tiszteletteljes hangon.

Elvette Poirot bőröndjét, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Kihajtottak az állomásról, át a vasúti hídon, majd rákanyarodtak egy földútra, amelyet mindkét oldalról magas sövény szegélyezett. Az út jobb oldala azonban hamarosan szabaddá vált, gyönyörű kilátást nyújtva a folyóra és a távolban kékes ködbe burkolózó dombokra. A sofőr lehúzódott az út szélére, és megállt.

– A Helm folyó, uram – mondta. – A távolban Dartmoor látható.

Nyilvánvaló volt, hogy csodálatot vár. Poirot a megfelelő hangokat hallatta, és többször elmormolta, hogy Magnifique!2 Az igazat megvallva a Természet igen kevéssé hatott rá – egy gondosan megművelt, arányosan kialakított konyhakertet sokkal inkább talált csodálatra méltónak. Két lány haladt el az autó mellett, lassan kaptatva felfelé a domboldalon. Mindketten rövidnadrágot és fejükre kötött színes kendőt viseltek, és nehéz hátizsákot cipeltek.

– Egy ifjúsági szálló van a szomszédunkban, uram – magyarázta a sofőr, aki nyilvánvalóan Poirot devoni útikalauzának tekintette magát. – Hoodown Parkban. Régen Mr. Fletcheré volt a ház. Az Ifjúsági Szállók Egyesülete vásárolta meg, és nyáron mindig tömve van. Akár száz főt is befogadnak, de a vendégek legfeljebb két éjszakát maradhatnak – utána tovább kell állniuk. Fiúk-lányok vegyesen, főleg külföldiek.

Poirot szórakozottan bólintott. Azon tűnődött, méghozzá nem először, hogy hátulról nézve milyen kevés nőnek áll jól a rövidnadrág. Fájdalmasan lehunyta a szemét. Miért, ó, miért mutatkoznak így a fiatal nők? Hogy azok a vöröslő combok mennyire taszítóak!

– Úgy látom, alaposan meg vannak pakolva – mormolta.

– Így van, uram. És mondhatom, jó hosszú az út a vonattól vagy a buszállomástól! Majdnem két mérföld Hoodown Parkig. – Habozott. – Ha nincs ellenére, uram, elvihetnénk őket.

– Hát hogyne – mondta Poirot jóindulatúan. Hiszen ő teljes kényelemben üldögél egy majdnem üres autóban, míg ez a két fiatal nő lihegve és izzadva cipeli nehéz hátizsákját, ráadásul a leghalványabb fogalmuk sincs róla, hogyan öltözzenek úgy, hogy a másik nem vonzalmát elnyerjék. A sofőr beindította a kocsit, és halk berregéssel megállt a két lány mellett, akiknek kivörösödött, izzadt arca reményteljesen fordult feléjük.

Poirot kinyitotta az ajtót, a lányok pedig bemásztak a kocsiba.

– Igazán kedves, kérem – mondta a szőke külföldi akcentussal. – Hosszabb út, mint gondolni, igen.

A másik lány, akinek napégette, vöröslő arca fölé kötött kendője alól gesztenyebarna fürtök kandikáltak ki, többször bólintott, kivillantotta a fogait, és elmormogott egy graziét.3 A szőke lány élénken tovább csevegett.

– Én jövök Angliába vakációra két hét. Jövök Hollandiából. Nagyon tetszik nekem Anglia. Jártam Stratford Avon, a Shakespeare Színház és a Warwick kastély. Aztán mentem Clovelly, láttam Exeter-katedrális és Torquay – nagyon szép –, most jövök ide, híres szép hely, holnap átkelek folyón, hogy menjek plymouthi part, ahonnan indultak új világot felfedezni.

– És ön, signorina? – fordult Poirot a másik lányhoz, de az csak mosolyogva rázta a fürtjeit.

– Nem sok angol beszél – mondta a holland lány kedvesen. – Mindketten beszélünk kicsi francia, úgyhogy beszélünk vonaton. Milánó mellől jön, és van rokona, aki itt ment férjhez, angol úrnak van bolt, tele élelmiszer. Ő tegnap jön Exeter barátnővel, de barátnő eszik bolti borjúhúsos pite, ami nem jó, ezért beteg és maradni kell. Borjúhúsos pite enni nem jó melegben.

Elértek egy útelágazáshoz, ahol a sofőr lelassított, a lányok pedig két nyelven köszöngetve kiszálltak, és elindultak bal felé. A sofőr egy pillanatra levetette fensőséges zárkózottságát, és mély átéléssel így szólt utasához:

– Nemcsak a borjúhúsos, hanem az összes húsos pitével vigyázni kell. Nyáron mindenfélét beléjük tesznek!

Újra beindította az autót, és továbbhaladtak a jobbra eső úton, amely hamarosan egy sűrű erdőbe torkollott. A sofőr megfellebbezhetetlen ítéletet hirdetett a Hoodown Park-i ifjúsági szálló vendégeiről:

– Vannak köztük igazán kedves fiatal nők is – mondta –, de nehéz velük megértetni a birtokháborítás fogalmát. Egyszerűen döbbenetes, hogy milyen mértéket öltött, amióta a szálló megnyílt! Úgy tűnik, nem értik, hogy egy úriember otthona itt magántulajdon. Folyton a mi erdeinken mászkálnak át, és úgy tesznek, mintha nem értenék, amit az ember mond nekik. – Komoran megrázta a fejét.

Továbbhaladtak az erdőben. Lehajtottak egy meredek domboldalon, majd át egy nagy vaskapun, végig a kocsifelhajtón, végezetül pedig bekanyarodtak egy nagy, fehér, György korabeli udvarház elé, mely a folyóra nézett.

A sofőr kinyitotta a kocsi ajtaját. Egy magas, fekete hajú komornyik tűnt fel a lépcsőn.

– Mr. Hercule Poirot? – mormolta.

– Igen.

– Mrs. Oliver a bástyakertben várja önt, uram. Mindjárt útba igazítom.

Egy kanyargó, fákkal övezett ösvényhez vezette Poirot-t, amelyről néhol meg lehetett pillantani a folyót. Az ösvény fokozatosan ereszkedett, majd egy kerek tisztásba torkollott, amelyet alacsony, pártázatos mellvéd vett körül. A mellvéden pedig nem más ült, mint Mrs. Oliver.

Ahogy felemelkedett, hogy üdvözölje Poirot-t, öléből fél tucat alma esett le és gurult szerteszét. Úgy tűnt, az almák Mrs. Oliver állandó kísérői voltak.

– Fogalmam sincs, miért ejtek le állandóan mindent – mondta Mrs. Oliver kissé nehezen érthető hangon, mivel tele volt a szája almával. – Hogy van, Monsieur Poirot?

– Très bien, chère Madame4 – válaszolta Poirot udvariasan. – És ön?

Mrs. Oliver kissé másként festett, mint a legutóbbi találkozásukkor, mert ahogy arra az írónő telefonbeszélgetésük során is utalt, ismét a frizurájával kísérletezett. Amikor Poirot utoljára látta, a szélfútta hatást preferálta, most azonban élénk kék színben pompázó haja hamisítatlan Marie Antoinette-stílusban, rengeteg apró csigába csavarva volt a feje tetejére tornyozva. Ez a hatás azonban a nyakánál véget is ért: alatta a „praktikus vidéki viselet” lett volna a megfelelő jelző az öltözékére, ami egy durva szövésű, rikító okker tweedkosztümből és egy tolakodóan mustársárga pulóverből állt.

– Tudtam, hogy el fog jönni – mondta Mrs. Oliver vidáman.

– Az lehetetlen – mondta Poirot szigorúan.

– Márpedig tudtam.

– Magam sem tudom, miért vagyok itt.

– Hát, erre könnyű válaszolni. Kíváncsiságból.

Poirot szeme megcsillant.

– Az a híres női megérzése – mondta – most az egyszer talán nem vitte tévútra.

– Kérem, csak ne nevessen a női megérzésemen! Hát nem találtam ki minden alkalommal elsőre, hogy ki a gyilkos?

Poirot lovagiasan hallgatott, nehogy azt mondja: „Talán inkább az ötödikre, és még akkor se mindig!” Ehelyett azonban körültekintve azt mondta:

– Igazán gyönyörű a birtoka.

– Hogy ez? De hát ez nem az enyém, Monsieur Poirot! Talán azt hitte, hogy az enyém? Dehogyis, ez Stubbsék birtoka.

– Kik azok a Stubbsék?

– Hát, igazából senkik – felelte Mrs. Oliver. – Csak gazdagok. Nem, én hivatalból vagyok itt; dolgozom.

– Á, a hely szellemét tanulmányozza valamelyik chef-d’oeuvre-je5 számára?

– Nem, nem, ahogy mondtam: dolgozom. Azzal bíztak meg, hogy bonyolítsak le egy gyilkosságot.

Poirot az asszonyra meredt.

– Jaj, nem igaziból – sietett megnyugtatni Mrs. Oliver. – Holnap nagy kerti mulatság lesz, és afféle újdonságként gyilkosvadászatot is fognak tartani, amit én rendezek meg. Tudja, olyat, mint a kincsvadászat, csak olyat már annyiszor csináltak, hogy úgy vélték, ez üdítő változatosság lesz. Ezért aztán csinos összeget ajánlottak, hogy jöjjek le, és hozzam tető alá a dolgot. Ami azt illeti, jó szórakozás – jólesik kicsit kikapcsolódni a nyomasztóan egyforma mindennapokból.

– De mégis hogy zajlik az ilyesmi?

– Hát, természetesen lesz egy Áldozat. Meg Nyomok. Meg Gyanúsítottak. Tudja, a szokásos szereposztás: a Vamp, a Zsaroló, a Fiatal Szerelmesek, a Gonosz Komornyik és így tovább. Fél korona a belépő, amiért minden versenyző megkapja az első Nyomot, és meg kell találnia az Áldozatot, a Fegyvert, a Tettest és az Indítékot. És a végén vannak Díjak is.

– Ezt nevezem! – mondta Hercule Poirot.

– Az igazat megvallva – mondta Mrs. Oliver bánatosan – sokkal bonyolultabb összehozni a dolgot, mint azt az ember gondolná, mert a könyveimmel ellentétben itt számolni kell azzal, hogy a való életben az emberek akár értelmesek is lehetnek.

– És azért hívott ide engem, hogy a rendezésben segédkezzem?

Poirot nem is próbálta leplezni felháborodását.

– Jaj, dehogyis – mondta Mrs. Oliver. – Szó sincs róla! Azt már elintéztem. Minden készen áll. Nem, önt más okból hívtam ide.

– És mi lenne az az ok?

Mrs. Oliver keze tétován a fejéhez emelkedett, ám mielőtt szokása szerint vadul beletúrt volna a hajába, eszébe jutott bonyolult frizurája, ezért feldúltságát inkább fülcimpája ráncigálásával enyhítette.

– Valószínűleg bolond vagyok – mondta –, de azt hiszem, valami nem stimmel itt.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 421 1

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License