Szöveg © Fodor Veronika, 2023

Borító © Láng Anna, 2023

A könyv a Pro Cultura Urbis Közalapítvány támogatásával valósult meg.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-584-480-7

ISSN 2786-3670

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Prológus

Bécs, 1873. szeptember 29.

Jakob Wasserberger óriási, diófa ágyában fekve már órák óta a tetőablakot figyelte. Őszi eső kopogott az üvegen, az nem hagyta aludni. Illetve kicsit izgatott is volt. Másnap kellett ugyanis megmutatnia megrendelőjének egy biztonsági szekrény tervrajzát, azét a szekrényét, amely egy nagy értékű tárgyat rejtett, s amelyet a Wertheim és fiai gyártottak. Ha volt valami, amiben a vagyonos ékszerész biztonságban tudhatta a dolgait, az bizony egy páncélozott szekrény volt. Wasserberger nemhogy vagyonos volt, hanem Bécs, sőt Európa egyik legnagyobb zománcékszer-műhelyének a tulajdonosa és fő ékszerkészítője. Ő maga mégis szerény életet élt. A Spiegelgassén álló ékszerüzlet és műhely emeletén lakott, közvetlenül a várnegyed bejárata mellett. A kétszintes ház olajzöld spalettás ablakai az osztrák hatalom tengeri erejét mutató szökőkútra néztek. Wasserberger úr gyakran tűnődött azon, hogy talán el kellene költöznie innen, hacsak nem a tenger istenének óriási talpát szeretne bámulni élete végéig. Aztán mégis mindig meggyőzte magát arról, hogy marad. Itt teljes biztonságban érezte magát és az aranykészletét is. A földszinti ékszerrészleg őrzésére nem kellett különösebben nagy gondot fordítania. Elégnek érezte a súlyos, homokkal megtöltött acélszekrényt a legértékesebb daraboknak. Azokból pedig akadt bőven. Tűzzománc berakásos miniatűr aranyórák, antik szépségeket és harcosokat ábrázoló tálalókészletek, értékes púderesszelencék sorakoztak az olajzöld polcokon. De nem ez a sok kincs volt az, ami miatt Wasserberger úr álmatlanul hánykolódott. Az a bizonyos dolog egy páncélszekrényben lapult, amelynek tervrajzát magánál őrizte, és amely ezekben az órákban már úti célja felé tartott egy vonaton. Eddigi legnagyobb munkája volt, pedig elég dolgot adott neki a bécsi világkiállítás ékszerészeti pavilonja is, de ehhez foghatót még oda sem készített.

– Hogy az ördög vinné el! – morgott az orra alatt. – Kilyukad az oldalam a sok hiábavaló fekvéstől – tápászkodott fel végül, és úgy határozott, hogy kimegy, eszik pár falatot, hátha előbb el tud majd aludni.

A hálószoba padlója jéghideg volt. Lábujja hegyével tapogatta ki az ágya mellett hagyott gyapjúpapucsot, és megkönnyebbülve csúsztatta bele a lábát. Éppen a köntösét vette magára, amikor különös zörej ütötte meg a fülét. Először azt hitte, a sötétben talán levert valamit öltözködés közben, de ahogy körbetapogatta a fekhelyét, semmit sem talált. Újabb koppanást hallott.

– Van lent valaki… – suttogta maga elé. Egy porcikája sem kívánta, hogy lemenjen. Az is megfordult a fejében, hogy talán marad, és elszalajtja a segédjét a csendőrségre. Aztán rájött, hogy a segédet hazaküldte, nincs kit ugrasszon, neki kell lemenni. – Hát jó. – Keresztet vetett, beljebb tolta a lábát a papucsába, és halk léptekkel elindult lefelé a kissé nyikorgó falépcsőn. A kopogás és zörgés hangja egyre erősödött. Az ékszerkészítő a lépcsőforduló takarásából nézett le a földszinti boltba, a betolakodót keresve. Hála a várnegyed remek közvilágításának, az üzlet előtt égő gázlámpa fénye látni engedte a gazdagon megrakott tárolószekrényeket, amelyekben hiánytalanul sorakoztak a brossok, diadémok és miniatűr zsebórák. Látszólag semmi sem hiányzott. Wertheim mester zárai érintetlennek tűntek. Lassan lejjebb lépett, kockáztatva, hogy megláthatják, ha kilép a lépcsőtartó oszlop takarásából. Az ékszerész fülelt. A kopogás megszűnt, a zörgés elhallgatott. Talán csak képzelődött álmatlanságában, és senki nem jár az üzletben. Megvonta a vállát, és éppen elindult volna visszafelé, hogy az ágyban megmelengesse kihűlt tagjait, amikor valami nagyot koppant hátul, a szekrények mellett. Ijedtében kilépett az oszlop takarásából, és ahogy kifordult a lépcsőről, farkasszemet nézett egy miniatűr, háromcsövű pisztollyal.

– Megvagy! – dörmögte a fegyvert tartó férfi, és elég méltatlan módon, a köntösénél fogva rángatta Wasserberger urat a páncélszekrény felé. – Akárhogyan próbálkozom, nem tudom kinyitni a nyavalyást! – mutatott a szekrényre. – Fúrót is hoztam, de mindhiába! – mérgelődött.

– Ezt ugyan hiába fúrja, nem fog kinyílni. Ha fölgyújtja, se adja meg magát. Épp ezért vettem meg – okoskodott az ékszerész.

– Akkor mi az ördög nyitja? – ripakodott rá a sötét alak.

– Kód. Minden szekrényé egyedi.

– Ez esetben mégiscsak szerencsém lesz, hogy fölköltöttem a zörgésemmel. Szóval, mondja csak – húzta fel az idegen az aprócska revolver ravaszát –, ugye elárulja a kódot?

Wasserberger, mivel nem akart egyszerre három golyóval szembenézni, bármilyen kicsik voltak is azok, elmondta a kódot. Mintha a fogát húzták volna, úgy sziszegte a számsort a fogai között: 18730501. A zár kattant a páncélszekrényen, az ékszerész előtt pedig elsötétült a világ.

Órákkal később tért magához. Legalábbis jó ideje feküdhetett már a földön, jégcsappá fagyott a lába. Amint felidézte magában, mi is történt, felpattant, és benézett a Wertheim szekrény nyitott ajtaján.

– A főhercegnő miniatűr úti órája megvan, a császár ébresztője megvan, a kis bársonytasakok az igazgyöngyökkel és az aprócska drágakövekkel mind itt vannak. Akkor mi a fenét vihetett el az az elszánt „úriember”? – Az ékszerész idegesen kutatott a polcokon, és mikor meglátta a felforgatott, zöld színű dossziét, elsápadva huppant vissza a földre. – Elvitte a tervrajzokat!

1. fejezet

Pulszky Ferenc éppen újságot olvasott a Pest–Bécs vasút egyik első osztályú kabinjában. A Nemzeti Múzeum igazgatója könnyű útiöltönyben, hozzáillő mellényben foglalt helyet a nyikorgó bőrülésen. Gondoskodott azonban arról, hogy legyen nála egy délutáni és egy esti szmoking is az ünnepélyes és fontos megjelenésekre. Volt egy gyenge pillanata, amikor arra gondolt, talán a vonatút alatt viselhetne egy egyszerű barettsapkát, de végül is arra jutott, hogy egy férfi az ő pozíciójában nem visel barettet, így maradt a keménykalapnál. Egyvalamiben azért engedett: az újságot a nádból készült és divatos, bár igen kényelmetlen újságtartó nélkül, a kezében tartotta. Elsőként az Ipartestület aktuális híreit futotta át. Még mindig sajnálta egy kicsit, hogy az 1871-re tervezett fővárosi világkiállítás elmaradt, de némileg kárpótolta az, ahová éppen tartott: a bécsi világkiállítás. Minden ilyen óriáskiállítás jelentős érdeklődésre tartott számot, kezdve a Londonban 1851-ben megrendezettel, amelynek a helyszíne a Hyde park gyönyörű kristálypalotája volt. A rendezvényeken minden nemzet képviselte magát a legkülönfélébb dolgokkal. Speciális mesterművek, kereskedelem, oktatás és mindenféle művészeti ág örömmel jelent meg itt, az óriási boroshordótól a legapróbb miniatűr festményeken át a hatalmas gépekig bemutatva a termékeiket. A bécsiben főleg a művészet volt kiemelkedő. Múzeumigazgatóként Pulszkyt is elsősorban a festőművészek kiállított munkái érdekelték, de izgatottan várta, hogy végre megnézhesse a Práter területére felépített, csaknem kétszáz kiállítási épületet.

– A legelső, amit meg fogok tekinteni, a magyar pavilon tizenkét fríze, amely majd a Nemzeti Múzeumban kerül végleges helyére. Lotz Károly és Than Mór festette – jegyezte meg unokahúgának, Emíliának, aki vele együtt utazott.

– Igen, már mondtad, bácsikám! – hangzott a nem túl lelkes válasz. Bár Emília rajongott a történelemért, a historikus festményekért volt oda a legkevésbé. A gimnázium akvarellfestő különóráit is elhagyta, hogy a könyvkötő ipariskola gyakorlati óráira beszökhessen. Természetesen a könyvkötő mester azonnal jelezte ezt a bácsikájának. Pulszky örült ennek az apró csalásnak. Nagyra becsülte ő is a könyveket, és természetesen a kézműipar mindegyik fajtáját. Emília mindig hordott magánál egy bőrkötésű jegyzetfüzetet, most, a vonaton is abba jegyzetelt, felírta a terveit, hogy mi mindent szeretne megnézni Bécsben, hiszen kicsi gyerek kora óta nem járt ott. Nagyon érdekelték a könyvritkaságok és a különleges automaták. Igazán nagy szerencse, hogy a bácsikája a Nemzeti Múzeum igazgatója, aki mindenben támogatja. Maga az igazgató is többször beutazta Európát anyai nagybátyjával, Fejérváry Gáborral. A nagybácsi vonzódása a műgyűjtemények és a régiségek iránt átragadt Pulszkyra is, és nagyon úgy tűnt, hogy Emília is továbbviszi ezt az érdeklődést, aminek a nagybátyja nagyon örült. Miután visszatért az emigrációból, ahol Kossuth Lajos kérésére támogatókat próbált szerezni a magyar függetlenség ügyének, végre a műgyűjtemények szervezésének élhetett. Segített létrehozni az Iparművészeti Múzeum és az Országos Képtár gyűjteményét. Négy éve nevezték ki a Nemzeti Múzeum élére. Unokahúgát igyekezett úgy segíteni, ahogy anno őt is segítette és terelgette a saját nagybátyja. Emília is igyekezett kihasználni azt az egy évet, amit tanulás céljából a bácsikája szárnyai alatt tölt, s boldog volt, hogy modern felfogású szülei elengedték Angliából ennyi időre, hogy világot lásson és tanuljon. A bécsi utazás is ennek része volt, tanulás és szórakozás egyben. Az Osztrák–Magyar Monarchia ebből a szempontból is kiváló helyszínnek bizonyult. A sikertelen forradalmat követő konszolidáció, majd kiegyezés elegyengette a konfliktusokat az osztrák és a magyar fél között. Megnyílt az út a fejlődésnek, technikai újításoknak, építkezéseknek, művészeti kísérletezésnek. Pulszkyék épp ebben készültek elmerülni.

– Gyönyörű a noteszed, Emília – vette ki a kezéből nagybátyja a könyvecskét, kissé szemtelenül. – Honnan van? – kérdezte a lányt, de természetesen már tudta a választ. Vagyis inkább a várt választ. – Tökéletesen illik a kosztümödhöz!

És valóban, a fiatal lány halványzöld kiskabátja a nadrágszoknyájával színben szinte tökéletesen másolta a zöld félbőr kötésű füzetet, aminek borítóján egyetlen cseresznyevirág világított rózsaszínben.

– Visszakaphatnám? – kapott utána a lány. – Nem ildomos ugyanis kamasz lányok jegyzetfüzeteit olvasgatni, bácsikám!

– Oh, pardon! – adta vissza a füzetet Pulszky vidám csillogással a szemében. Ekkor kopogtattak a vasúti fülke ajtaján. Egy tizenöt éves forma fiatalember integetett az üvegablak túloldalán. Kissé kopott, barna felöltőben és tőle színben elütő, sötétebb nadrágban állt a résnyire nyitott ajtóban. Ahogy észrevette Pulszky Ferenc figyelő tekintetét, gyorsan levette a kalapját, és belépett a kabinba.

– Üdvözlöm! – biccentett oda a férfinek. – Emília, csak nem ti is Bécsbe mentek? – kérdezősködött izgatottan, és megigazította a szemébe hulló gesztenyebarna haját.

Pulszky összeráncolt homlokkal figyelte az eseményeket.

– Ugye nem ismered meg Mirkót? – mosolygott rá Emília.

– Á, Mirkó! Amikor utoljára láttalak, még csak ilyen kicsi voltál – mutatott Pulszky maga elé körülbelül mellmagasságban.

– Igen, mostanában ritkábban járok be a múzeumba édesapámhoz. Inkább tanulásra fordítom az időt.

– Helyes, helyes! – bólogatott a múzeumigazgató. – Nincs fontosabb a művelt ifjúságnál! Foglalj helyet nálunk!

Mirkó kissé zavarban érezte magát, hiszen sosem gondolta, hogy valaha az első osztályú kocsiban fog utazni, most is csak a véletlen sodorta ide. Eszébe is jutott, hogy ha észreveszik kissé szegényes öltözetét, akkor a kalauz bizony leszállítja a vonatról, vagy szégyenszemre visszatoloncolja a harmadosztályú kocsiba. Nem mintha azzal gond lenne. Igazából már annak is rettenetesen örült, hogy eljuthat a világkiállításra, hiszen régi szenvedélye volt a tizennyolcadik századi automaták tanulmányozása. Eddig csak a Nemzeti Múzeumban látott ilyet, édesapja műhelyébe kerültek be a Pulszky által megvásárolt, néha igencsak borzalmas állapotban lévő szerkezetek. Az idősebb Mirosław Batić kezdetektől a múzeumban dolgozott, és többféle területet bíztak rá a mindenkori igazgatók. Órásmesterként a régi automaták, állóórák és mozgó szerkezetek javítása volt a feladata, csak később lett a szenvedélye a könyvkötészet. A különleges, főként Japánból érkező finom papírok, puha, színes bőrök, cseresznyevirág-mintás rizspapír lapok lepték el lassan a műhelyét, és óriási szekrénye is roskadozott a különleges papíroktól. Fia, Mirkó kevésbé osztozott ezekben a szenvedélyekben, készíteni, javítani legalábbis nem szerette a régi holmikat. Most viszont megnézheti II. Rudolf császár furcsa holmijainak gyűjteményét, cserébe csak be kell számolnia majd mindenről az apjának.

– És, Emília, te mit fogsz először megnézni? – kérdezte Mirkó.

– Nagyon érdekel az akvárium a különleges tengeri állatokkal. Olyan még az állatkertben sincsen – mondta lelkesen a lány.

– Én a műszaki dolgokra vetem rá magam. Mivel Wertheim úr a kiállítás egyik fővédnöke, hátha elárulja a szekrényei titkát – reménykedett Mirkó.

– Hm – mosolygott Pulszky. – Előbb várnék tőle valamilyen cirkuszi attrakciót. Volt egy eset, amikor képes volt közönség előtt máglyára vetni egy szekrényét. Aztán mikor leégett a máglya, természetesen nem tudták kinyitni az ajtaját. Órákig kellett hűlni az átforrósodott fémnek. A közönség nagy része szétszéledt, de azért maradtunk egypáran, akik nem bírtunk a kíváncsiságunkkal. Mire végre ki tudták nyitni az ajtaját, a benne őrzött iratoknak tényleg kutya baja sem volt. Ép maradt mind egy szálig. Akkor határoztam el, hogy beszerzek egyet a múzeumi irodámba, és még egyet egy különleges kiállítási tárgynak. Az utóbbit konkrétan ennek a tárgynak készítették.

– Különleges kiállítási tárgy? Mi lesz az? – hajolt közelebb Mirkó az igazgatóhoz.

– Ahh, fecsegek itt összevissza! Úgyis meglátod, fiam, hamarosan. Leesik majd mindenki álla, az biztos! Ha minden jól megy, jelenleg éppen úti célja felé tart egy másik vonaton. Holnap lesz találkozóm egy úriemberrel, szeretném, ha elkísérnél, ott többet is megtudhatsz – súgta oda Emíliának.

– De titokzatos vagy, bácsikám! – cukkolta az unokahúga.

– Bizony, még te is nagyon meg fogsz lepődni! Imádni fogod! Ó, de még mennyire! – kacsintott Pulszky az unokahúgára, aztán tettetett közönnyel tovább böngészte a napilapot.

– Na, jó, én visszamegyek a helyemre. Két kocsival arrébb utazom. Egészen érdekes figurák vannak a mellettünk lévő kocsiban – mosolygott Mirkó.

– Nocsak…

– Két fickó. Az egyik egy termetes, hangos alak. Van nála egy méretes kézitáska, amit ide-oda pakolgat. Minden alkalommal koppan, amikor leteszi. Mintha Houdini egész szabadulókészlete lenne benne a bilincsekkel meg lakatokkal. Most, hogy belegondolok, még a haja is olyan művészies, hosszú, leér majdnem a válláig! Van vele egy szőke, cingár fickó, alacsony, és olyan sápadt, mintha körülbelül száz éve nem érte volna sem napfény, sem levegő. Idegesnek tűnik, izzad a homloka a kis keménykalapja alatt, és vékony kis sportbajuszt visel. Úgy fel van vaxolva, mint a bika szarva! Mondhatom, mókásak. Na, de mindegy is. Ha beszélgetnél, Emília, a kocsimban leszek. Esetleg az étkezőkocsiban. Ja, és azt nem is mondtam, hogy Florian is velem van – vetette oda szinte foghegyről a fiú, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Florian. Ő Mirkó osztálytársa, ugye? – érdeklődött Pulszky az unokahúgától.

– Igen.

– A nagyapjának úri szabósága van, ha jól emlékszem. Csináltattam is nála felöltőt magamnak.

– Emlékszem.

– Mi is az úr neve?

– Fogalmam sincs. Miért kell mindig Florianról beszélni? – kapta fel a vizet Emília. Mindig érzékenyen érintette, ha a fiúról beszéltek, pedig semmilyen oka nem volt rá, hacsak nem az, hogy lenyűgözte Florian tartása és az, hogy olyan remekül vágott az esze, és sokféle rejtvényt képes volt megfejteni.

– Most éppenséggel a kedves nagyapjáról beszélek. Megvan! Beyer Ferenc! A Váczi úton van az üzlete. Igen, az egyik kalapomat is nála vettem, kicsi, habkönnyű kalap, és zsemlyeszínű, akár egy agár – mondta Pulszky, de addigra a lány már felpattant, hogy egy kicsit kiszellőztesse a fejét.

A szomszédos kocsiban haladva ő is látta a két fura fickót, akikről Mirkó is beszélt. A hosszabb hajú most is le-fel pakolgatta a kézitáskáját az ülés feletti poggyásztartóra.

Nagyon gyanús alak, rázta a fejét a lány, és továbbhaladt az étkezőkocsi felé. Uzsonnaidőre szinte megteltek utasokkal az asztalok. Öltözetükből ítélve többnyire kereskedők lehettek, vagy tőzsdeügynökök, de egy-két turista is ült ott bricsesznadrágban, sokakat vonzott Bécsbe a világkiállítás. Az egyik, résnyire lehúzott ablakon bejutó huzat megmozgatta a sötétzöld függönyöket. A tikfa berendezés sokkal inkább tűnt színházi díszletnek, mint ebédlőnek. Két pincér is volt a kocsiban, hófehér felöltőben várták az utasok kéréseit. Emília még körül sem nézett rendesen, valaki máris olyan vadul integetett neki, hogy majdnem kiesett a négyszemélyes asztalka mögül. Mirkó és Florian ült ott, és a lány meg sem lepődött, hogy ki is az, aki olyan lelkesedéssel kalimpál. Mirkó mindig elvetette a sulykot. Állandó viccelődésével vagy halálra idegesítette vagy rémesen lefárasztotta a társaságot. Erre főként Florian volt érzékeny, ő ugyanis a komolyság, a precízség, a modor és a kellem mintapéldánya volt. Okos, és sokak számára példakép annak ellenére, hogy nem érezte jól magát ebben a szerepben. Viszont felnézett az apjára, a rendőrfelügyelőre, imponálni akart neki, és ezért mindent meg is tett. Így a viccelődő, nyegle fiú és a komoly, precíz éltanuló félig-meddig voltak csak barátok. Inkább társaságot nyújtottak egymásnak.

– Szervusztok! Szabad? – kérdezte a lány, de meg sem várva a választ, már le is ült a kis kerek Thonet székre.

A fiúk előtt, Florian gavallérosságának köszönhetően, halomban álltak az aprócska szendvicsek a porcelántányérokon. Emília arra gondolt, milyen vicces lenne, ha egy nagyobb fékezésnél a papírvékonyságú kenyérszeletek, hátukon libamájjal, szarvasgombával vagy éppenséggel gyümölccsel, könnyedén átrepülnének az emberek között a levegőben. Sosem értette, mi értelme van az efféle uzsonnáknak vagy zsúroknak. Magamutogatást és feleslegesen unalmas beszélgetéseket sejtett mögöttük.

– Jók, mi? – vigyorgott Mirkó, miközben egyszerre két szendvicset is benyomott a szájába. – Nem olyan finom ugyan, mint amit Antal barátunk készít, de megteszi. A Deiller-féle szendvicseknek nincs párja.

– Tényleg, ő hol van? – kérdezte Emília.

– A stréber az őszi szünetet is munkával tölti. Ő már Bécsben van, és a kiállításon vajazza ezeket a gyufásdoboznyi kis semmi szendvicseket. Így meglesz a kereskedelmi iskolai gyakorlata is.

– Miért hívod strébernek? – szólt oda Florian.

– Mert az.

Közben megérkezett az étkezőbe a két furcsa utas is a kocsiból.

– Szerintetek kik lehetnek? – intett a szemével feléjük Mirkó.

– Szerintem… magánnyomozók, vagy inkognitóban lévő diplomaták – válaszolt Emília.

– Aha. Diplomaták. Nem is tudom, melyikőjük néz ki okosabbnak. Várj csak, talán a sportbajuszos kicsi! – morgott Florian.

– Nem is tudtam, hogy ilyen vicces vagy – nevetett Mirkó, de gyorsan abbahagyta, nehogy feltűnést keltsen. – Szerintem asztalosok. A szerszámaik lehetnek a kopogó poggyászban. Azért olyan rémült a magas, mert fél, hogy valaki ellopja őket, míg ők elfogyasztják az uzsonnát.

– Nem lopja el senki, ott vannak a poggyászőrök – rázta a fejét Florian.

A két jómadár zavartan nézett félre, akárhányszor találkozott a tekintetük a fiatalokéval.

– Tudjátok, mit? – kapott be egy szalámis szendvicset Mirkó. – Ha mindenki körülnézett a kiállításon, találkozzunk holnap ebédidőben annál a pavilonnál, ahol Antal barátunk dolgozik.

– Na, és melyik lenne az? – kérdezett vissza Florian. – Állítólag több mint húsz vendéglátóhely van ott. Nem is beszélve a kávéházakról.

– Ezt a rejtélyt neked kell megoldanod, barátom. Mit gondolsz, melyikben lehet a mi Antalunk? – könyökölt Mirkó az asztalra.

– Lássuk. Magyar étteremben biztosan nem, hiszen azt megteheti odahaza is. Az osztrák ételek nem különösebben a kedvencei. Megfigyeltem, hogy undorodva tol el maga elől mindenféle káposztát, a savanyítottól kezdve a töltöttig. Viszont imád nagyzolni az apja veronaiszalámi-szeleteivel meg a gorgonzolával. Szerintem az olaszoknál van.

– Remek levezetés! Igazán kitűnő nyomozó válna belőled, barátom! – tapsolt Mirkó, de csak halkan, nem akart túl nagy hangzavart kelteni.

– Pfff! Mindenesetre diszkrétebb lennék, mint te! – válaszolt Florian némileg felháborodva.

Emília mosolygott magában. Megevett néhány szarvasgombás szendvicset és pisztáciás piskótát. A két gyanús alak távozni készült az étkezőkocsiból. Az alacsonyabb még felhörpintette a kávéját, s közben Emília rácsodálkozott a kezében tartott cigarettaszipkájára, amely egy rózsabogarat foglalt magában.

A kiszolgáló pult feletti óra lassan ötöt mutatott. Még fél óra, és megérkeznek a császárvárosba. A kabinőr is elindult szokásos útjára a kabinok között. Még egyszer megnézte zsebóráján a pontos időt, és igyekezett ellenőrizni, hogy minden utas megvan, aki felszállt induláskor. Emília is felállt a helyéről, és a kabinja felé indult. A sietségben elbotlott a folyosón leterített sárfogó szőnyegben, és estében magával sodorta a cigarettaszipkás alakot.

– Borzasztóan sajnálom, uram! – kért elnézést kétségbeesetten az apró emberkétől. – Túlságosan siettem vissza a helyemre a bácsikámhoz! – mondta, miközben áldozata felkászálódott, és leporolta ruházatát.

– Bá-bá-bárkivel előfordulhat – szedte össze magát a fickó, de harsány, hosszú hajú társa már sietősen feléje vette az irányt.

– Mi a fenét művelsz itt? – kérdezte ingerülten.

– Minden az én hibám – vágott közbe Emília. – Már megyek is vissza a fülkémbe – biccentett, és indulni készült, mikor észrevette, hogy a cigarettaszipkás férfi zsebéből egy papírköteg esett ki és csúszott az ajtó alá. Gyorsan lehajolt, és míg a két férfi távozott, észrevétlenül a nadrágszoknyája zsebébe rejtette. Most örült, amiért szülei hagyták, hogy modern ruhákat hordjon, a zsebes nadrágszoknya a lapos talpú cipővel most is kiváló választásnak bizonyult. Így kiderítheti, hogy a két gyanús idegen tényleg rosszban sántikál-e.

– Hát te merre jártál? – kérdezte Pulszky, mikor Emília az ülésére huppant.

– Mirkóval és Floriannal ettünk egy-két szendvicset az étkezőkocsiban. És megbeszéltük, hogy holnap találkozunk az olasz pavilonnál. Meglátogatjuk az ifjabb Deillert. Ott tölti a gyakorlatát – hadarta a lány, és úgy döntött, a zsebében lapuló paksamétáról egyelőre hallgat.

– Örülök, hogy vannak barátaid, Emília.

– Az azért túlzás. De végül is, már nem csak a futóegeremmel töltöm a szabadidőm nagy részét – mosolyodott el a lány, és a fiúkkal együtt töltött délutánok jutottak eszébe, mikor az Üstökösben limonádét vagy habos kávét fogyasztottak. Mivel Mirkó sokat tartózkodott a múzeumban az apjánál, hamar összebarátkoztak, és idővel Florian és Antal is csatlakozott a kis csapathoz. Kicsit olyan volt, mintha már felnőttek lennének, komoly arccal komolytalan dolgokról beszélgettek. Itt tudta meg, hogy Florian betéve tudja a Morze-ábécét, hogy Mirkó a múzeum természettudományi gyűjteményében készíti ki a foglyul ejtett rózsabogarakat, hogy Antal furcsa és kétes vonzódást érez a miniatűr revolverek iránt, na meg hogy Schiller Frigyestől Az európai híres zsiványok, útonálló tolvajok, gyilkosok, haramiák, lázzadók és pártütők tűköre a fő olvasmánya.

A vonat kényelmesen gurult be az állami vasúti pályaudvarra. Emíliát elfogta a szokásos izgalom, ahogy megállt a lépcső tetején. Nemcsak az utazás miatt volt izgatott, hanem a papírköteg miatt is, ami szinte égette a zsebét. A tömeg hangyabolyként örvénylett a szerelvény körül. Nagybátyja átvette poggyászukat a paklikocsinál, és jó szokása szerint rögtön az állomás kijáratánál vett egy napilapot, amihez most hozzácsapott egy Kiállítási Hírmondót is. Lovas kocsik egész sora állt a pályaudvar mellett. Pulszky szívesebben utazott ezzel, mint a várost frissen behálózó lóvasúttal, akkor is, ha nem kellett túl nagy távolságot megtenniük a pályaudvar és a szállásuk között.

A Duna Hotel nem volt olyan messze a pályaudvartól, és megállt előtte a lóvasút, amivel Emília, ha szeretné, majd könnyedén bejárhatja az egész császárvárost. Minden délután kettőtől negyedóránként tett egy kört a két ló vontatta, félig nyitott kocsi a fasíneken. S bár a fiáker sokkal kényelmesebbnek bizonyult, Emília várta már, hogy végre felfedezze Bécset Dornbachtól a Schottenringen át a Práterig. A hotel bejáratát nyolc allegorikus alak díszítette. Emília arra gondolt, amikor meglátta őket, hogy talán a görög múzsák lehetnek azok, de akkor kilenc alak állna a boltívek mellett. Esetleg odaállhatna ő kilencediknek, ha megunja a városi forgatagot. A hotelbe lépve finom illatok csapták meg az orrukat. Vacsoraidő volt. A nagy éteremben a francia konyha remekeit szolgálták fel, míg a kicsiben bécsi ételeket kóstoltak épp a szállóvendégek. Volt ott még kávéház, biliárd-, játék- és olvasószoba a legnépszerűbb külföldi és belföldi napilapokkal. Pulszkynak nem is kellett volna a vasúttól idáig cipelnie az újságokat, igaz, így felvihette őket az első emeleti lakosztályba, ahol unokahúgával együtt megszálltak. A hordár felcipelte a poggyászokat a szobába, és rendkívül diszkréten tartotta a markát, úgy, ahogy csak a luxusszállodák londínerei tudják. Nem is tette hiába. Széles mosollyal az arcán köszönt el, és hagyta magára az új szállodavendégeket.

– Na, végre! – sóhajtott fel a múzeumigazgató, majd kioldotta a nyakkendőjét, és leült az ablak mellé állított konyakszínű bőrfotelbe.

Emília vele szemközt foglalt helyet. Legszívesebben azonnal elindult volna, hogy körülnézzen a pavilonok között, de erre nem sok esélyt látott. Hosszú volt az utazás, és a nagybátyja szerette kipihenni az ilyesmit. Már volt szerencséjük együtt utazni egy olasz körúton, ahol a városokba érkezéseket másfél óra sziesztával ünnepelte, közvetlenül a vacsora előtt. Így nézelődésre csak másnap délelőtt számíthatott.

– Nem vagy éhes, Emília? – kérdezte Pulszky, fel sem pillantva az újságból. Választ viszont nem kapott. Ahogy kinézett a lap mögül, látta, hogy a lány oldalra fordított fejjel nézi a rövid kis híreket a bécsi újság utolsó oldalán. Maga felé fordította a lapot, hogy ő is lássa: „Elhunyt Georg Ritter von Frauenfeld, a világkiállítási tanács oszlopos tagja, világhíres természettudós, a puhatestűek elszánt kutatója.” – Ó, Georg! Emlékszel még rá? Járt a múzeumban párszor.

– Emlékszem, igen. De… azt a furcsa számsort néztem, ami a gyászkeret felett fut.

1230/9 SCH

– Látom már! Vajon a gyászhírhez tartozik, vagy valamilyen nyomdai hiba? – töprengett Pulszky. – Talán Floriannak lesz ötlete holnap – bosszantotta az unokahúgát.

– Akkor engedelmeddel majd elviszem neki ezt a cikket – húzta össze szemöldökét Emília, és fel is pattant, hogy elvegye az utolsó oldalt.

2. fejezet

Emília a Práternél nézelődött, a világkiállítás központi pavilonjának bejárata előtt, és próbálta kitalálni, merre lehetnek az éttermek. Mirkó és Florian ekkor ugrott le a lóvasútról.

– Miatta késtünk – bökött Florian Mirkó felé, aki kicsit poros lett, amikor nekiesett az egyik parkoló lovas kocsi oldalának. Lesöpörte a zakójáról a port, nehogy ne engedjék be a rendezetlen öltözete miatt.

– Ne mutogass, nem tehetek róla, hogy éppen akkor hozták ki az óriási Kaunitz-omlettet a szállodában, amikor indulnunk kellett volna! Nem hagyhattam ott!

– Micsoda mintavendég vagy, barátom! – gúnyolódott Florian.

– Ne vitatkozzatok, inkább ezt nézzétek! – vágott közbe Emília. – Hoztam nektek is belépőket a kiállításra. A bácsikám volt olyan kedves, és kért nektek is. Gondolom, így meg is nyugodott, hogy nem egyedül mászkálok. Persze majd ő is itt lesz valahol, ne aggódjatok. Ha meg akartok tőlem szabadulni, akkor sem maradok kísérő nélkül! – mosolygott Emília, mire a fiúk kicsit zavarba jöttek, aztán eltették a belépőket.

Eddig csak a Vasárnapi Újságban látták a kiállítási épület rotundáját, így teljes ámulatban néztek felfelé. Ez volt a világ legnagyobb kupolás építménye, kétszer olyan magas, mint a Szent Péter-bazilika. Kezdetben a bécsi lakosság elég rossz szemmel nézte a különc épületet. Gúnyneveket ragasztottak rá: Bádogkupacnak hívták, meg Kuglófnak, sőt Sajtbúrának is. Úgy tűnt, leginkább az étkezés mozgatta meg az itt élők fantáziáját.

– Merre menjünk először? Teszteljük le Florian tippjét? – kérdezte lelkesen Mirkó.

– Akkor irány Paolo Biffi étterme – jelentette be Florian.

– Ó, a fiatalúr már az étterem nevét is kinyomozta, ez igazán dicséretes! – cukkolta Mirkó.

Florian meg sem várta a választ, elindult a milánói étterem felé. A többiek siettek utána, de nem érték utol. Már csak azt látták, hogy visszafelé igyekszik, és nemes egyszerűséggel a török kávézó felé mutat.

– Gondolom, azt szeretné, ha innánk egy kávét – nevetett Mirkó, és barátja után sietett. – Úri kávézó, nem mondom, van ízlésed!

A kávézó tényleg úri hely volt. Márványasztalkák, hajlított Thonet székek és bőrfotelek várták hívogatón a vendégeket. Florian kért mindenkinek egy kávét. Aztán vártak. Nem telt el túl sok idő, mikor Antal is megérkezett.

– Tudtam, hogy eljöttök! – örvendezett az ifjú Deiller. Lehuppant a többiek mellé a kávézóban kialakított kis, hatszemélyes fülkében. Mirkó odaugrott hozzá, megölelte, és jól hátba is veregette. Régen találkoztak, Antalt lefoglalta a munka, az iskolai gyakorlat, a kereskedelem, a rendezvények.

– Egyedül jöttél Bécsbe? – kérdezte Emília.

– Gondoltam, itt az ideje, hogy egy kicsit önállósítsam magam – bólintott Antal. – De gondolhatjátok, hogy nem maradtam sokáig inkognitóban. Az öregemet mindenki ismeri. Legalábbis itt. A Sárkány delikátesz tulajdonosa. A veronaiszalámi-kereskedő! A híres Deiller-szendvics feltalálója! Bla-bla. Azért volt pár jó napom, míg a sürgöny oda nem ért a Sárkányba. Úgyhogy végül is megkedveltek. És gondolhatjátok: IMÁDOM az olasz konyhát!

– Szerintem már úgy is beszél, mint egy olasz – bökte oldalba Mirkó Floriant, aki egyáltalán nem volt feldobva sem a lelkesedéstől, sem a fizikai kapcsolat erőltetésétől. Édesapja szigorúan nevelte, és nem volt hozzászokva, hogy hátba veregessék, vagy ölelgessék.

– Megnézhetnénk a legújabb találmányokat – lelkendezett Antal. – Igaz, eddig csak kívülről láttam, de az óriási földgömb nagyon érdekesnek tűnik. Elemészt a kíváncsiság, hogy megnézzem végre!

– Én nem tudok menni – rázta meg a fejét sajnálkozva Emília. – A bácsikámnak megígértem, hogy vele tartok egy megbeszélésre. Gondolom, múzeumi dolgok a hamarosan nyíló kiállítással kapcsolatban. De addig is kísérjetek vissza a szállodába, mutatni szeretnék valamit, amiről most többet nem árulhatok el – nézett körül.

Floriannak felcsillant a szeme. Ez bizony rejtélynek tűnt, és ő mindennél jobban szerette a rejtélyeket.

Egyenesen a Duna Hotel felé vették az irányt. Most nem vártak se lovas kocsira, se lóvasútra. A szállodai lakosztály üresen fogadta őket. Pulszky még biztosan a pavilonokat járta.

– Nem semmi… Jól megy a múzeumigazgatóknak – nézett körül Mirkó füttyögve és hümmögve.

Florian nem esett hasra az ilyesmi előtt. Sok előkelő helyen megfordult már a papájával, a monarchia egyik befolyásos rendőrfelügyelőjével. Sokkal jobban érdekelte volna Pulszky ebédje, de már csak a romjai maradtak a kerek kis ezüsttálcán. Mivel a fiút katonai akadémiára szánták, szigorúan előírt diétát és edzéstervet követett. Bizony sokszor eszébe jutott, hogy micsoda kiváltság, ha valaki azt ehet, amit csak megkíván. Így Emíliát is irigyelte.

Emília gyorsan átterelte barátait a dohányzórészhez, a kényelmes barna fotelokkal és egy nagy dohányzóasztallal.

– Nagyon érdekes dolog jutott a birtokomba – ültette le a fiúkat. Kivette a paksamétát az éjjeliszekrényéből, és a dohányzóasztalra tette. Florian a csomagért nyúlt. Négy útlevél volt, ugyanazon személy nevére kiállítva más és más névvel.

– Mi lenne, ha nekünk is megmutatnád? – szólalt meg Mirkó felháborodva. – Hallod? – hajolt közelebb az asztalhoz.

Florian visszatette az útleveleket az asztalra úgy, mint egy legyezőt. A madzaggal összefűzött lapokon kinyitva pontosan látszott ugyanaz a fotográfia. Csupán a haj és az arcszőrzet változott egy kicsit, alig észrevehetően. A hitelesítő bélyegző profi munkának tűnt. Lehet, hogy művész készítette.

– Profi munka! Papa sem köthette volna szebben. Gyönyörű, cinóberszínű hivatali pecsét, vastag lapok, egy réteg pausz a fotográfia fölé, piros-fehér zsinór a könyvecske összefűzésére! Tökéletes! – lelkendezett Mirkó.

– Ez mind remek, de azt látod, hogy ki van a képeken? – hajolt közelebb Florian.

Mirkó újra szemügyre vette a képeket.

– Ez nem az a… nem az a fura kis szőke fickó a vonatról?

– De igen! – mondta egyszerre Florian és Emília.

– Nézzük csak: Hermann, Wolfgang, Joseph és Sándor. Vajon most milyen álnéven futhat? És különben is, honnan vetted ezeket az útleveleket? Mert, gondolom, nem a szoba tartozékai voltak…

– Az úgy volt, hogy elbotlottam a vonaton, és hirtelen előttem volt ez a paksaméta, én meg…. – kezdte Emília.

– Aha. Érdekes. Neked is gyanúsak voltak azok az alakok, igaz? – bólintott Florian. – Mindenesetre én nem mertem volna ellopni tőlük semmit, ki tudja, miféle emberek. Vagyis most már tudjuk: az az egy biztos, hogy csalók.

– Sokkal jobban hangzott, hogy asztalosok lehetnek. De akkor mit cipelhettek abban a nehéz kézipoggyászban? – töprengett Mirkó. – Lehetséges, hogy bankrablók? Vagy kasszafúrók? Vagy műkincstolvajok?

– Bármi lehet ezek közül. És ez nem minden – kelt fel újra a lány, és visszament az éjjeliszekrényhez. Elővette az előző napi újsághirdetést, és kihajtogatta azt is az útlevelek mellé.

– Mi ez? – kérdezte Florian, és már el is vette Mirkó orra elől a lapot.

– Nem tudom pontosan, ezt is tegnap találtam. És szintén érdekesnek tűnik. Szerintem valamiféle kód lehet. De majd te megmondod. Szereted az ilyeneket, nem?

– Találkoztam már néhánnyal… – bólintott Florian. – Hm. Igazából túlságosan sok lehetőség van. Valamilyen könyvre utalhat. Talán oldalszámok, fejezetkezdő betűk lehetnek. Ez az egyik lehetőség. Egyszerű a képlet, hogy úgy mondjam: szerinted melyik könyvből való a rejtvény? Mit vegyünk elő, hogy megfejtsük? Az asztalosok kézikönyvét esetleg?

– Vagy a kasszafúrókét, de gondolom, olyan nincs – morgott Mirkó.

– Pontosan. Több tízezer lehetőség van.

– Rendben, és mi a másik? – hajolt előre Emília kíváncsian.

– Hogy ezek térképkoordináták – mondta tűnődve Florian. – Illetve nem is koordináták, hanem épületek helyrajzi számai. Ha elmennénk a Grabenre a nagy térképboltba, talán segítenének abban, hogy jó úton járunk-e. Hogy ezek a számok lehetnek-e egy épület helyrajzi számai. 1230/9 Sch…

– Talán bemehetnénk az újság szerkesztőségébe is. Megkérdezni, hogy ki adta fel a hirdetést – gondolkodott Emília.

– Kezdhetnénk ott! – lelkesedett Mirkó. Igazából abban reménykedett, hogy egy szerkesztő azonnal megmondja nekik, ki adta fel a hirdetést, és hogy egyáltalán mi is az.

– Remek ötlet! – Florian rögtön fellelkesült. – Ugyanis az újság szerkesztősége éppen szemben van az Artaria Térképkiadó Vállalattal.

Emília újra elrejtette és bezárta az útleveleket. Florian eltette a kitépett újságcikket. Mirkó sem volt tétlen, a zsebébe tömött két megmaradt pogácsát, aztán elindultak, hogy körülnézzenek a belvárosban. A Szent Rupert-templom melletti zegzugos kis lépcsőket és utcákat választották céljuk eléréséhez.

Emília azon tűnődött, milyen nehezen hordhatták fel a sókereskedők az árujukat ezeken a keskeny és meredek lépcsőkön. Az óriási vaslámpákkal megvilágított ólomüveg ablakok alatt haladtak, majd a posztókészítők utcája felé vették az irányt. Egyenesen a tizenkettes számú épület felé tartottak. A Vörös sündisznóhoz címzett ház egyszerre volt a bécsi komolyzene-kedvelők társaságának székhelye és a bécsi Magyar Hírmondó szerkesztősége is. Nevének eredete régen homályba veszett, soha egyetlen bécsi polgár sem találkozott vörös sünnel errefelé.

Gond nélkül jutottak be a főszerkesztő, Friedrich Uhl irodájába. Friedrich maga is sokkal inkább nézett ki zeneszerzőnek fényes, hosszú frizurájával, mint főszerkesztőnek.

– Jó napot! – köszönt a három fiatal egyszerre, mintha karmester vezényelte volna őket.

– Jó napot! – pattant fel Friedrich zavartan az asztala mögül. – Hát ti, hogy jutottatok be?

– Egyszerűen, kérem – válaszolt Mirkó. – Ugyanis senki meg sem kérdezte, hogy hová tartunk, és mit szeretnénk.

– Értem. Foglaljatok helyet! És akkor mondjátok el, miért jöttetek! – válaszolt kicsit vonakodva a főszerkesztő.

– Itt ez a hirdetés – tette ki a lapot az asztalra Florian –, és mi nem tudjuk, hogy vajon mit jelent, vagy ki adta fel. Ebben szeretnénk segítséget kérni.

Friedrich közelebb emelte a szeméhez a kissé gyűrt papírlapot, rögtön tudta, hogy mire kíváncsiak a fiatalok.

– Sajnos ki kell hogy ábrándítsalak benneteket. Ugyanis ez a hirdetés postán érkezett a szerkesztőségbe, anonim. Vagyis hogy nem volt név megadva a feladónál.

– Mind tudjuk, hogy mit jelent, hogy anonim – morgott Florian.

– A névtelen hirdetésfeladó azóta küldött még egyet. Az a tegnapi lapzártakor érkezett meg, és már benne is van a reggeli újságban. Nem láttátok?

– Nem! – ugrott fel Florian. – Megnézhetnénk?

– Természetesen! – adta át az újság legfrissebb számát a főszerkesztő.

– Ugyanolyan értelmetlen szám- és betűkombináció… – jegyezte meg Mirkó.

– Várjunk, nézzük meg, hogy milyen hír van előtte! – javasolta Florian.

– Valami a világkiállításról. Mint rendesen. Gondolom, most a csapból is az folyik még egy ideig – jegyezte meg Emília.

– Elkérhetjük? Hátha később eszünkbe jut róla valami – lobogtatta meg Mirkó az újságot.

– Igen. De nem kizárt, hogy érkezik még ilyen levél. Ki tudja? Aztán majd jelezzétek, ha rájöttetek, hogy micsoda! Lehet, hogy nyerni lehet valamit vele! Esetleg egy elrejtett kincshez vezet! Rettenetesen izgalmas! – dörzsölte össze a tenyerét Friedrich.

A három kamasz összenézett, és úgy döntöttek, itt az ideje elköszönni. Az utcán újra elkezdték nézegetni a két számsort.

– Csak el kell menjünk a térképboltba. Ha megveszek, sem tudom, hogy mik lehetnek ezek a számok – vakarta a fejét Mirkó.

Az Artaria Térképkiadó boltja egészen közel volt a várhoz, a Hubert és Lerner papírbolt és egy műkincskereskedés szomszédságában. Kirakata nemcsak régi és új térképekkel és Bécs legújabb turistatérképével volt tele, hanem komolyzenei kottákkal, operaénekeseknek szánt dalszövegekkel és partitúrákkal is. Most is, mint legtöbbször, August, a kiadó vezetője volt a boltban. Kedvesen terelgette a vevőket, mutogatta a legfrissebb térképeket, és természetesen ellátta őket a világkiállítás térképével is, ha kérték. A passzázs bejárójában megszólalt a kis rézcsengő, ahogy a fiatalok beléptek a boltba. Artaria úr rögtön az új vevőkhöz sietett.

– Üdvözlöm önöket az Artaria térképbirodalomban! Miben segíthetek?

Florian volt az, aki közelebb lépett, és elővette kabátzsebéből az újságcikkeket.

– Egy kérdésünk lenne, ami elsőre furcsának is tűnhet…

– No! Mi lenne az? – húzta fel a szemöldökét August.

– A bécsi Magyar Hírmondóban láttunk egy különös hirdetést. Már kétszer is megjelent, úgyhogy lehet, hogy ebből bizony sorozat lesz! – vágott közbe Mirkó.

Florian folytatta.

– Itt van ez a két számsor. Azon gondolkodtunk a többiekkel, hátha valamilyen rejtvény lehet, talán a világkiállítással kapcsolatban, ugyanis mindig egy kiállításról szóló hír alatt jelenik meg. Vagyis mind a két alkalommal ott jelent meg, ha pontos akarok lenni.

– Nézzük csak! – August forgatta a két újságcikket. – És arra gondoltok, hogy a térképekhez van köze?

– Igen. Hogy talán koordináták vagy helyrajzi számok – hajolt közelebb Emília is.

– Semmiképpen nem koordináták, azt látom. Akkor sokkal hosszabbak lennének a számok. Hm. Viszont a helyrajzi számokban nincsenek betűk megadva – vakarta a fejét August. – Sajnálom, de nem tudom, mi lehet ez. Remélem, nem valami nagy nyereményről maradtok le így…

– Igazából fogalmunk sincs – válaszolta Mirkó. – De azért köszönjük, ha más nem, a térképeket lehúzhatjuk a listánkról. Minden mással együtt…

Csalódottan köszöntek el és hagyták el a térképboltot. Szomorúságukat enyhítendő elindultak a császári és királyi Demel cukrászda felé, hogy az ősz kedvelt édességét, a vaníliaszószos lekváros buktát megkóstolják, hála Emília soha ki nem apadó zsebpénzének. Még be sem léptek a cukrászdába, amikor valaki kiabált mögöttük:

– Fiatalok! Várjanak! Álljanak meg!

August rohant mögöttük, kissé ziláltan fújta ki magát, mikor utolérte őket.

– Sietek, mert nincsen senki a boltban rajtam kívül. De azt hiszem, tudom, milyen számok vannak az újságcikkekben. Szerintem az épületek számai lesznek. Kinyitottam egy sima várostérképet, és ott minden egyes lakóházhoz tartozik egy ilyen szám. Nézzétek! És ha a ház útkereszteződésben áll, akkor az a betű is, amelyikkel az utca neve kezdődik.

– Hát ez nekem túlságosan bonyolult – mondta Mirkó, miközben a cukrászda kirakatát nézte.

– Én értem. Mondja tovább! – szólt közbe Florian.

– Lássuk ezt a hirdetést: az 1230/9-es szám például a Schauflergasse kereszteződésénél van, a vár mellett, a Michaelerplatznál. Vagyis egészen közel. Remélem, igazam van, és nem vezetlek félre benneteket. Sok szerencsét a rejtvényhez! – integetett August, már a boltja felé sietve.

Egyedül Mirkó volt egy kicsit csalódott, már a szájában érezte a Demel-féle bukta mennyei ízét, de volt egy olyan sejtése, hogy a többiek majd meg akarják keresni azt a bizonyos házat, amire a számok utalnak. Ha egyáltalán jól tippelt a térképész.

Emília és Florian egymásra nézett, és elindultak a vár felé. Mirkó is szedte a lábát, hogy utolérje a barátait, ha már az édességről egyelőre le kellett mondania.

– Szerencse, hogy itt hagyta a térképet! Különben mehetnénk vissza venni – mondta Florian szinte a háta mögé, hiszen olyan gyorsan ment, hogy barátai alig érték utol. – Nézzük csak! – járt körbe a Michaelerplatzon. – Ha minden igaz, ez az üzlet lesz, amit keresünk. Vagy amit „valaki” keres.

Egyszerre néztek fel az épületre. Az olajzöld táblán a következő felirat állt: Wasserberger és társa zománcékszer-műhely és -bolt.