Egy kozmetikus tükre

Kiss Henrietta

2024

Tarandus Kiadó

www.tarandus.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

I. A valódi ok

Hét évvel ezelőtt kezdődött. A sokat emlegetett szám a kapcsolatokban. Letehettem volna, búcsút vehettem volna tőle, elkönyvelhettem volna tényként: ha ennyi idő elteltével nem lett kész, ezután sem lesz, de nem szoktam dolgokat feladni.

Lassan nyolc éve vetem papírra kozmetikusi szemszögből azt, amiről ma rengetegen beszélnek.

Megfelelési kényszer, elvárások, nemet mondás, külsőségek és a piszkos anyagiak. Sosem gondoltam arra jegyzetelés közben, hogy ennyire aktuális téma lehet ez napjainkban.

Amikor megszületett a vágy, hogy írjak, pontosan az év első napja volt. Egy franciakockás füzetet és egy tollat húztam elő a fiókomból. Vacogtam a panelfűtés központilag alacsonyra állított hőfoka miatt, de az is lehet, hogy kimerült voltam a szilveszteri éjszaka után. Összekucorodtam, majd magamra terítettem egy puha takarót, aminek még új szaga volt. Karácsonyra kaptam az autentikus kockás pizsamámmal együtt. Félig volt meglepetés, mert instrukcióként adtam a szeretteimnek, milyen ajándéknak örülnék.

Az új év és a kötelező itthonlét arra ösztökélt, csinálnom kell valami hasznosat, valamit, ami szorosan összefonódik a munkámmal. Ez az időszak sokunk életében a megújulásról szól.

Összegezzük az elmúlt év eseményeit, majd tiszta lappal indulunk egy új és sikeresebb év reményében. Motiváltak leszünk, különböző fogadalmakat teszünk. Többségünknek persze világmegváltó gondolatai támadnak a mozgás különböző verzióit illetően, de eltökéltek vagyunk az egészséges táplálkozás kapcsán is. Nekem viszont csak a vendégek történetei, anyagrendelések és a szakmám körül jártak a gondolataim. Egyre többet foglalkoztatott a munkám, le kellett vonnom a következtetést, a szerves részemmé vált, valamiféle kóros állapottá nőtte ki magát.

Örökösen szélmalomharcot vívtam az idővel, és kevés alkalommal engedtem meg magamnak a pihenést. Átlagosan tizenegy és éjfél körül ért véget számomra egy nap. Ilyenkor már csak egy kád forró vízre vágytam és az ágyamra. Hogy szó szerint kiheverjek egy napot.

Elkezdtem írni. A vendégeimről, a velük át- és megélt pillanatokról. Rövidke vázlatok voltak kezdetben csupán, néha csak meghatározó kulcsszavak, egy-egy diktafonra rámondott érzés, gondolatmenet. A hangok később szavakká álltak össze. Látni lehetett, ahogyan a kulcsszavak köré rám nagy hatást gyakorló történetek fonódtak. Egy eseménydús és inspiráló nap hatására mindenféle tudatosság nélkül, kizárólag a megkönnyebbülés jegyében róttam a betűket egymás után.

Szabadabban, megkönnyebbülést érezve adtam ki magamból hosszas mondatok formájában az érzéseket. Ekkor születtek a tartalmas, valódi mondanivalóval megtöltött fejezetek. Nem siettethettem.

Sokszor tapasztaltam életem folyamán, ha valamibe belevágtam, hogy egy ponton túl már csak a végeredmény, a produktum motivált. Hogy végre kész legyen, hogy befejezettnek nyilvánítsam. A képzeletbeli listámon még a szabadidős tevékenységeket is egyfajta határidő keretein belül kezeltem, mintha azok sem szóltak volna másról, mint a feladatokról, amiket kipipálhattam.

Észrevételeimet, érzéseimet kezdetben csak amiatt vetettem papírra, hogy ne felejtsem el, mit gondolok életem ezen szakaszán. Olyan volt, mint egy napló. Olykor visszaemlékezésekkel, némi időutazással. A titkaimat rejtette.

Kislányként is volt naplóm. Mindig olyan gondolatok álltak benne, melyeket féltve őriztem magamban. Papírra vetett sorok, melyeket szégyelltem volna másoknak megmutatni, akár csak beszélni róluk.

Az évek alatt nagyon sok érzelem került a felszínre a munkámból adódóan. Ha valami méltatlan dolog történt velem, először a szégyen érzése járt át, amitől tehetetlennek, később szomorúnak éreztem magam.

Kevés ember látja magát kívülről egy adott szituációban. Én mindig láttam. Megannyi könny és rengeteg mosoly borította be az arcom. Sokszor mondjuk: ha az adott tárgy mesélni tudna… Nekem a tükröm volt ilyen. A kozmetika falán levő hófehér, vastag keretes tükröm mindent látott és hallott.

Jó néhány alkalommal segített kontrollálnom arcom egyértelmű kifejezéseit egy-egy beszélgetés alkalmával, amikor megfeledkeztem magamról, de számos, egymástól eltérő mosolyt is megörökített.

Vidámat, önfeledtet és olykor erőltetettet is. Látta mások boldogságtól vagy a félelmeiktől, fájdalmaiktól eleredő könnyeit. Látta az enyémeket, és azt a szempárt is, aminek néha megtiltottam, hogy sírjon. Sokszor a tükröm árulta el számomra, mit érzek valójában.

Az általam leütött sorokat újra és újra elolvastam annak reményében, hátha később kevésbé csengenek vissza a fülemben a kimondott szavak és mondatok. Merengtem, visszaemlékeztem.

Abban bíztam, hogy az olvasás és felelevenítés hatására a fájdalmas, vagy csak nehézségeket okozó pillanatokat mihamarabb meggyászolhatom, végül eltemethetem. Az írás volt és lett a rehabilitációm. Általa kiteljesedhettem, gyorsabban gyógyultak a sebeim.

Minél többször éltem át a történeteimet, annál kevésbé tartottam igazságtalannak az engem ért helyzeteket. Idővel sokkal többet jelentettek azok a sorok, amelyek már nem rólam szóltak, hanem azokról az erős nőkről, akiknek nap mint nap valódi problémákkal kellett megküzdeniük, mindennek ellenére támogattak, amikor szükségem volt rá. Róluk vettem példát, és belőlük merítettem erőt.

Ezekben a kapcsolatokban törődés volt, megbecsülés, tisztelet, és néha fájdalmasan őszinte, az érdekemben született tanács.

A rengeteg információnak köszönhetően világunk sokszínű, változatos, percről percre megújulni képes. Ez egyfajta nyomást gyakorol ránk, amivel nemcsak nehéz, de képtelenség felvenni a versenyt. Az elégedetlenség egyre csak nő bennünk a külső nyomások hatásaira, amivel egy hosszú és negatív spirálba kerülünk. Csak hajszolunk mindent, nem tudunk, vagy csak nehezen vagyunk képesek a jelenben élni, ettől stresszesebbé, ingerültebbé, elégedetlenebbé válunk.

Napjainkban a legtöbbünk nemcsak a közvetlen környezetének szeretne megfelelni, hanem számára ismeretlen, vadidegen embereknek is. Sokszor főként azoknak. Nem ismernek minket, és pont ezért igyekszünk annyira, hogy minden, amit mások látnak belőlünk, példaértékű és kivételes legyen. A mai világban nagyon nehéz elfogadni magunkat. Megosztottam számos dolgot azzal kapcsolatban, amit napjainkban, a külsőségek és anyagiak formálta ideálok, a szolgáltatás nyújtotta elvárások okozta környezetünkben kozmetikusként tapasztaltam. Szakemberként a külső megjelenés korrekciója és szebbé tétele fontos része a munkámnak.

Amikor elkészültek a fejezetek, nem tettem mást, csak figyeltem, elemeztem, honnan és hova jutottam érzelmileg. Ez a vaskos kis iromány a civil és szakember énem ötvözete, a fejlődésem története. Az elmúlt években sokat változtam. Volt, hogy bizonyos helyzetekben ledöntöttem a korlátaimat, és úgy éreztem, túlnőttem a múltbéli énemen. Visszatekintve láttam, ahogyan a kislányból érett nővé, pályakezdőből vállalkozóvá váltam. Szerettem volna, ha ennek az átmenetnek nyoma marad, emiatt nem engedtem meg magamnak, hogy túlkozmetikázzam az írásomat.

Titkokkal teli, őszinte beszélgetések tapasztalataival, és az évek alatt elsajátított készségekkel íródtak a sorok. Gondolatok lecsupaszított lenyomata, ahol többnyire szarkasztikus humorral kendőzöm a bennem levő érzéseket, az emberek beszólásait. Minden egyes sor én vagyok. A szakember, aki rengeteget magyarázkodik, aki örökösen felismer valamit, aki megosztja az évek alatt elkövetett hibáit. A lány, aki tele van kétséggel és komplexussal, aki hosszú időn keresztül mások

visszajelzéseiből próbálta meg felépíteni saját magát, de ennek eredményeképp csak még inkább összeomlott a kritikák terhei alatt. A nő, akivel azért tudott megtörténni ennyi minden, mert teret adott, lehetőséget, és mert kezdetben cseppet sem volt tisztában saját erényeivel, értékeivel.

II. Mielőtt kozmetikus lettem

A gimnáziumi éveimet Békés városában töltöttem. Érdekelt az újságírás, és akkoriban ez volt az egyetlen város a megyében, amely média szakot indított tanulóinak. Humán beállítottságúként általában én mondtam a búcsúztatókat egy ünnepségen, szavaltam, vagy épp konferáltam. A tanulmányaimat végül nem ezen a vonalon folytattam. Szeretném azt mondani, hogy kiskorom óta az volt az álmom, hogy kozmetikus lehessek, de ez nem lenne igaz. Elenyészően kevés idő jut egy fiatal számára, hogy kitalálja, milyen intézménybe adja be a jelentkezését, hogy mi szeretne lenni felnőttként. Nekem a kozmetikus szakma jutott elsőként és egyedül eszembe. Tudtam, hogy szeretnék emberekkel foglalkozni, és mindenképp olyan dologra vágytam, ami nem monoton, lehetőséget ad a sokszínűségre, és teret enged, hogy a kreativitásom kibontakozzon.

A környezetemben élő nők ügyeltek a külső megjelenésükre. Az apai nagymamámat mindig beszárított hajjal, kirúzsozva, gyöngysorral a nyakában és körömcipőben láttam. Az anyukám fiatalon szült, és már nagyon korán kenegette magát. Ő az a nő, aki a megelőzésben hitt, akinek a mai napig irigylésre méltóan szép és fiatalos bőre van. De genetikai örökség is: a nagymamámnak is gyönyörű, hamvas és ránctalan bőre volt. Varga mama nem festette a haját, nem sminkelt, otthonkát viselt.

Egyáltalán nem adott a külsőségekre.

Anya az élete nagy részében egyedül nevelt minket, és egyszerre több munkája volt, hogy el tudjon minket tartani. A bevételünk egy részét kozmetikai termékek eladása útján szerezte. A megrendeléseket egy füzet alapú katalógusból lehetett felvenni. Imádtuk a húgommal lapozgatni az oldalakat, és az illatosított részekhez dörzsölni a csuklónkat. Amikor a termékek megérkeztek, a szétszortírozott csomagokat anya felcsapta a bicikli kormányára és útnak indult velük. Amit magára lehetett kenni vagy fújni egy hölgynek, az neki ott volt szép sorban a fésülködőasztalán, az ékszerei között. Rengeteg púder, sminkek, parfümök, különböző szérumok, a létező összes kötelező

piperecucc. Természetesen neki is megvolt az ikonikus zöld rúzs, ami rózsaszín nyomott hagyott az ajkakon. Mindene megvolt, amire egy ízig-vérig nőnek szüksége lehet. Ő a tipikusan jól öltözött, csinos nő, aki mai napig képes feltűnést kelteni kisugárzásával. Megjelenéséből harmónia áradt.

Pontosan vissza tudom idézni a napot, amikor betöltötte a harmincat. Kilencéves voltam. Nehezen viselte az idő múlását. Még olyan fiatal volt, de már annyi mindenen túl. Nem tört meg, csak minden nappal erősebbé vált. A mosoly a védjegye, és ez az ő igazi pajzsa is egyben.

Fiatal lányként több alkalommal kísértem el a barátnőmet kozmetikushoz, aki havi rendszerességgel járt arctisztításra, szemöldökszedésre és -festésre. Én csak jeles alkalmakkor jelentkeztem be, akkor is csak egy instant szemöldökigazításra. Szülővárosom kozmetikusa az évfolyamtársam anyukája volt. A haja mindig rendezett volt, minden egyes alkalommal gyönyörűen be volt szárítva. Ápolt és igényes nő összhatását keltette bennem, aki kizárólag fehérben dolgozott.

Emlékszem, hogy a tükrére körös-körül fotókat ragasztott ki. Azoknak a tökéletesen kisminkelt fiatal lányoknak, nőknek a fényképeit, akik őt kérték fel, hogy életük egyik legmeghatározóbb eseményére gyönyörűvé varázsolja őket. Betekintést engedett munkája iránti szeretetébe. Személyessé vált, ami különlegessé tette a helyet. Irtó menőnek tartottam gyerekként ezt a hivatást. Régen sokkal nagyobb kiváltság volt a kozmetikus szakma, mint manapság, jóval kevesebben is lehettek azok.

A tanulmányaimat Békéscsabán végeztem, a hagyományos, kétéves rendszer szerint. Egy olyasfajta elszántság uralkodott rajtam ebben az időszakban, ami soha azelőtt. Akkoriban háromgyermekes család gyermekeként abszolút nem volt opció, hogy különböző szakokat próbálgassak ki a szüleim kontójára, esetleg lavírozzak az általam elsőként választott nyelviskolák között. Tudtam, amennyiben erre a szakmára esik a választásom, ezzel kell tudnom érvényesülni az

életben. Meg kellett mutatnom, a taníttatásom nem volt hiábavaló. Kötelező elvárás volt magammal szemben a maximumot nyújtani, és minden erőm felett beletenni annyi energiát, figyelmet és szorgalmat, amennyi csak tőlem telhető. Minden órán, az elsőtől az utolsóig tátott szájjal hallgattam tanárainkat, pedig voltak napok, amikor tizenkét óránk is volt dupla anyagismerettel.

A pedagógusaink arca mai napig előttem van. Rendkívül nagy tudással rendelkeztek, akiket a pályám elején többször felhívtam, ha szakmai segítségre volt szükségem. Az oktatásban nemcsak elméleti, hanem gyakorlati napjaink is voltak. A szeptemberi tanévkezdés előtt olyan mesterkozmetikust kellett találnom, aki vállalt tanulókat. Akkoriban sok pénznek számított, amit egy oktató kért félévente a diákjaitól. A mesterek közül néhányan rendkívül elismertek voltak a szakmájukon belül, természetesen ők meg is kérték ennek az árát az „átlag” mesterkozmetikusokhoz képest is. Végül sikerült találnom egy nagyon kedves és fiatal kozmetikust. Az oktatóm akkoriban költözött egy gyönyörűen felújított szalonba a város szívében.

Az első évünk tipikus tanulóidőszak volt. A gyakorlati helyen hárman kezdtünk, így többnyire egymáson, a szalonban dolgozókon gyakoroltunk. Kezdetben nem igazán engedtek minket a vendégek közelébe, de pár hónap elteltével már lehetőséget kaptunk letisztítani egy arcot, kikeverhettük a szemöldök- és/vagy szempillafestéshez szükséges anyagokat, és ha akadtak bátrak, nekik fel is festhettük a megválasztott színt és kialakíthattuk a formát. Természetesen felügyelet mellett. Ez idő alatt viszont szert tettünk olyan képességekre, amelyek ugyan nem tartoztak a kötelező vizsgatananyagok közé, de alapkövetelményekké váltak. Profi szintre emeltük a mellékhelyiség fényesre pucolását, valamint makulátlan állapotba hoztuk a gyantázó készülékeket egy sebbenzines vatta segítségével.

Számomra az első év után vált világossá, hogy vannak dolgok, amelyeket nem lehet sürgetni. A saját szememmel láttam, hogy még egy nagy vendégkörrel rendelkező kozmetikus is kezdhette szinte elölről a vállalkozását, ha egy szebb és tágasabb helyre vágyott. Megértettem, hogy minden rizikóval jár, hogy a változás bátorságot, hitet és legfőképp rengeteg türelmet követel.

Elkövetkezett a második tanév, és az oktatónk megosztotta velünk, hogy kisbabát vár. Szabadon dönthettünk afelől, hogy ennek tudatában maradunk-e az általa választott helyettesével, esetleg keresünk magunknak egy másik helyet és mestert. Mindenképp szerettem volna rutint szerezni, lehetőséget kapni azoktól a vendégektől, akik egy másik szalonnal ellentétben már egy éve ismertek.

A helyettes frissen fejezte be tanulmányait, így megvolt rá az esély, hogy a későbbi vizsgáknál sokat fog segíteni nekünk. Végül úgy döntöttem, maradok. Szakmailag így volt nagyobb esélyem fejlődni.

A kozmetikus, akit kaptunk, nagyon kedves, rendkívül precíz és ügyes volt. Nem volt szigorú, és rengeteg türelme volt hozzánk. A három oktatási és három gyakorlati nap ellenére én minden lehetőséget megragadtam, hogy kozmetikai tevékenységek valamelyikét végezzem el másokon.

Biztosan minden szépségiparon belül dolgozó szakember hallotta tanuló korában: „Rajtam nyugodtan gyakorolhatsz!” Az anyukám sok embert ismert, és akkoriban óvodában dolgozott, így bőven akadt lehetőségem „nyugodtan gyakorolni”. Igyekeztem minél több rutinra szert tenni, ugyanis szerettem volna anyagilag hozzájárulni azokhoz a kötelezően előírt kozmetikai eszközökhöz, amelyeket a féléves vizsgákra kellett beszereznünk.

Elkezdődött a házalás. Földön, polifoamon, ágyakon, kanapékon, az említett óvodában, ahol a dajkák egy széken ültek a kockás viaszosvászon terítővel borított asztal mellett.

Hónapokon keresztül zajlott ez így, majd időközben megszülettek az első előjegyzéseim. Az újdonság erejével hatott és egyfajta visszaigazolása volt a munkámnak.

Közeledett a vizsgaidőszak. Rengeteget tanultam, és tudtam, hogy hamarosan vége a lébecolós

diákéveknek. Valahogy a kezdetektől fogva egyértelmű volt, hogy nem szeretnék a megyében, a közeli települések valamelyikében dolgozni. Az ott élő emberek átlagosan alacsonyabb életszínvonalon éltek, így kevesebben jártak kozmetikushoz. Más volt a fontossági sorrend, de tény, hogy más világ is volt. Szinte kiváltságnak számított kozmetikába járni, és talán nem is volt annyira és annyi embernek fontos, mint napjainkban. Azokat a hölgyeket, akiket viszont vonzott a szépségápolás világa, többségük már megtalálta a számára megfelelő szakembert, én pedig egyáltalán nem éreztem versenyképesnek a kezdő tapasztalataimat a szakmai tudásukkal szemben.

Ezeket a gondolatokat latolgatva nem láttam lehetőségét annak, hogy független legyek anyagilag.

A közös jövőmet, az összeköltözést, a párommal terveztem, ennek ellenére szerettem volna olyan jövedelmet biztosítani magamnak, ami elegendő arra, hogy egyedül is megálljam a helyem a világban. Már fiatal lány koromban is fontos szempont volt, hogy előbb-utóbb önálló legyek minden tekintetben.

Időközben kiderült, hogy anyukám két testvéremmel Erdőkertesen fog élni, néhány kilométerre Budapesttől. Korábban még csak arról győzködtem a barátomat, hogy költözzünk el a megyéből, de annak tudatában, hogy a szeretteim a közelemben lehetnek, teljesen logikusnak tűnt nagyot lépni.

Rövid időn belül megszületett az elhatározás, így a fővárost tűztem ki felnőtté válásom helyszínének.

A sikeres vizsgám után nem húztam az időt egyetlen percig sem. A különböző álláshirdetések, valamint a kiadó lakások között bogarásztam. Nem sok lehetőség közül választhattam akkoriban, ugyanis elenyészően kevés hirdetés volt feltöltve az álláskereső portálokon. Egyre viszont nagyon tisztán és élesen emlékszem: kozmetikus alkalmazottat kerestek havi százhetvenezer forint fix fizetéssel. Nem akartam hinni a szemeimnek. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy ennyi pénzt is kereshet valaki a nagyvárosban. Nem késlekedtem, boldogan csatoltam az önéletrajzomat. Teltek a napok, de válasz nem érkezett. Abban a reményben, hogy talán előny lehet az eltökélt és törtető munkaerő, elküldtem újra az önéletrajzomat. Értesítést sajnos erre sem kaptam, időközben viszont rátaláltam a tökéletes albérletre. Először mindenképp lakást kellett találnunk, ugyanis megterhelő lett volna anyagilag állandóan Pestre utazgatni a próbamunkák miatt. Amikorra bizonyossá vált, hogy miénk lesz a lakás, tele voltam félelmekkel, amiket megosztottam a párommal. Támogatóan csak annyit mondott: „Ha jól meggondoltad és biztos vagy abban, hogy a fővárosban szeretnél élni, együtt legyőzzük a későbbi akadályokat.”

Nekivágtunk. Egy kis teherautónyi holmival, főként ruhával, cipővel és néhány hétre elegendő

élelemmel indultunk el otthonról, hogy megkezdjük új és közös életünket. A város külső kerületében, távol a város zajától, egy négyemeletes társasházban találtunk rá álmaink otthonára. Ez a harminc négyzetméteres garzonlakás gyönyörűséges, nyárfákkal ültetett zöldövezetben lett a mi első

otthonunk. Ahogy beértünk az M3-as bevezetőjére és megláttam a magas épületeket, a város fényeit, egy számomra is megmagyarázhatatlan meghittség kerített hatalmába.

Tele álmokkal és tervekkel érkeztünk a nagyvárosba, de munkánk még egyikünknek sem volt.

Bátrak voltunk vagy felelőtlenek? Utólag belegondolva talán mindkettő. Merész vállalkozás volt feljönni a bizonytalanba, az ismeretlenbe, mégis belevágtunk, mert úgy éreztem, jó élet vár ránk.

Végre helyben voltunk. Nem volt más dolgunk, mint egész nap az álláshirdetéseket böngészni. A szemeim jojóztak, de a legtöbb alkalommal eredménytelenül és csalódottan álltam fel a gép elől. A párom nem egészen három hét múlva talált munkát, így legalább az egyikőnk számíthatott bevételre.

Ettől persze nem voltam maradéktalanul nyugodt, hiszen az én álmomat jöttünk megvalósítani.

Szerettem volna megmutatni, hogy meg tudom állni a helyem a világban, hogy képes vagyok elhelyezkedni a szakmámban, de legfőképp bizonyítani akartam. Az áldozatért, a lemondásokért, amit a taníttatásom miatt a családom hozott értem.

Az anyukámmal nagyon bíztunk abban, hogy ezzel a szakmával a kezemben soha nem kell majd nélkülöznöm. De az út nem ígérkezett könnyűnek. Egy kisvárosból érkező fiatal számára a rengeteg ember, az autóktól nyüzsgő város több volt, mint hajmeresztő. Életem ebben a szakaszában ráadásul pánikbetegséggel küzdöttem. A rohamok általában a tömeg, az új helyzetektől való félelem és leginkább a tömegközlekedés hatására jelentkeztek. Aki a fővárosban közlekedik, az is kihord egy pánikrohamot napi szinten, akinek soha nem volt ilyen típusú betegsége. Én viszont mindig szerettem feszegetni a határaimat, és úgy gondoltam, ha majd egyre több alkalommal teszem ki magam a különböző ingereknek, annál gyorsabban haladok majd a gyógyulás felé. Voltak kételyeim a döntésemet illetően, de nem volt vesztenivalóm. Tudatosan gördítettem magam elé az akadályokat, hogy ismerőssé, ezáltal komfortossá váljon számomra a terep. Farkasszemet néztem a démonjaimmal. Mielőtt tömegközlekedési eszközökre kellett volna szállnom, egyetlen kérdést tettem fel magamnak: mégis mi baj történhet?

Legrosszabb esetben elájulok, beütöm a fejem, agyrázkódást kapok, amitől elfelejtem, hogy pánikbeteg voltam. Na bumm, máris megszületett a megoldás. De nem bagatellizálhattam el a rosszulléteket, komolyabb megoldásra volt szükségem.

Elkezdtem agykontrollozni. Addig-addig memorizáltam az utazással kapcsolatos pozitív képeket, míg végül megszerettem a várost, és ezzel együtt a közlekedést is. Tizenhat évesen derült ki a pánikbetegségem, amit akkoriban az orvosok nagy része hisztiként diagnosztizált. Nem szerettem volna középiskolás koromtól nyugtatókon élni, ezért nekem kellett a megoldást megtalálnom. José Silva és Robert Stone Gyógyíthatsz című könyve lett a segítségemre. No meg persze az az akarat és kitartás, amit abba fektettem, hogy a betegség kifejezését semmiképp ne tudatosítsam magamban.

Fokozatosan akklimatizálódtam és később egyáltalán nem okozott gondot a Budapesten való közlekedés. Maradni akartam, mindenáron! Néhány hét után magabiztosan szálltam fel és át a különböző járművekre, annak ellenére, hogy nem olyan rég még a lakást sem szívesen hagytam el egyedül.

Minden napot sikerként könyveltem el, és egyszer csak nyoma veszett a pánikbeteg énemnek.

Nem jöttek a negatív képek, a puszta gondolattól való heves szívverések, szapora pulzusok, az émelygés. Már akkor sem volt hányingerem, amikor mindenki másnak az volt, indokoltan… Innentől kezdve nem volt, ami átvegye felettem az irányítást. A sok-sok éven át tartó bezártság és lemondás után, minden szociálisnak mondható dolgot megvontam magamtól, most viszont megvolt az esélyem, hogy egy görcsös szorongásoktól mentes, kontrollok nélküli, boldog életet élhessek. Azt éreztem, bárhogyan alakul, mindenképp nyertem.

III. Álláskeresés a nagyvárosban

Munkát találni a különböző állást hirdető portálokon nagyon nehéz pályakezdőként. A fővárosban túlnyomórészt vállalkozókat keresnek székbérlés lehetőségével, valamint lehetőleg olyanokat, akik vendégkörrel, anyaggal és gépekkel is rendelkeznek. Elvárás lehet a többéves munkatapasztalat, a belváros szívében a nyelvtudás és a felsoroltak ötvözete.

Vannak jól bejáratott helyek, ahol adott az ügyfélkör, de minden költség a szakembert, a vállalkozót terheli. Mindenki maga után fizeti a járulékokat, a bérleti díjat és általában az általa használt anyagokat is.

Lényegében a létező összes kiadás a vállalkozóra hárul, annak ellenére, hogy nem tudja, a hely valóban rendelkezik-e stabil vendégkörrel, és ha igen, származik-e belőle bevétele. Egyetlen üzlet sem tud garanciát vállalni egy másik ember munkájára, de amikor az ember állást keres, ahonnan pénzt szeretne hazavinni, nem a „mi lesz, ha...” kérdésen szeretne agyalni.

Ebben az időszakban igencsak egyhangúak voltak a napjaim. Minden reggel felcsaptam a laptopot, majd az újonnan feltöltött hirdetéseket olvasgattam. Elküldtem néhány helyre a jelentkezésemet és vártam. Teltek a napok, rengeteg hívást bonyolítottam le, sajnos eredménytelenül. Kezdetben nem csüggedtem, pótcselekvés és terápia gyanánt süteményeket sütöttem, így a páromnak nem okozott nehézséget beilleszkedni az új munkahelyére. Ismerkedtem a várossal. Sokszor szálltam a tömegközlekedési eszközök valamelyikére, ami nagyon döcögősen ment az elején, de már nem a félelmek miatt. Meg kellett tanulnom közlekedni. Hála az égnek, még azelőtt

„tesztüzembe” kapcsoltam, mielőtt fontossá vált volna időben odaérnem bárhová. Ha megbeszéltem egy találkozót, legalább két órát hagytam rá pluszban, okkal, nehogy véletlenül várnia kelljen rám bárkinek.

Nem tudom, miféle indíttatásból nem néztem meg szinte soha, hogy az adott jármű melyik irányba tart, de ebből a trehányságból adódóan legtöbbször az ellenkező irányban haladtam. A védekezésem elég gyenge volt, de akkoriban még annak is örültem, ha végre sikerült megtalálnom az adott megállót, vagy a különböző számokkal és betűkkel megjelölt buszt vagy villamost. Olyan sok volt belőlük.

Ha rossz irányba tartó járműre szálltam, sztenderden tripláztam meg a menetidőmet.

Huszonnyolc megállót utaztam az egyébként tizennégy helyett csak azért, hogy visszakerüljek a kiindulási pontra. Alapvetően nem zavart, ráértem. Még azt is elmondhatom, hogy kifejezetten szórakoztatott, ahogyan az emberek zöme már a második műszakba tartott, miközben én még mindig ugyanazon a buszon zötyögtem. Sokféle alakot láttam ez idő alatt le- és felszállni. Érdekes felismerés volt, hogy ebben a városban mennyire különböző mindenki. Aktatáskás úriember, kosztümös hölgy, negyvenes éveiben járó nő talpig neccben. Hippik, punkok, térítők, munkába és iskolába utazó emberek sokasága, no meg a fennragadt ráérős.

Fejlődésem jócskán váratott magára, és csak a mázlinak volt köszönhető, hogy egyszer sem büntettek meg, annak ellenére, hogy hosszú hónapokon keresztül egyetlen vonaljegyet használtam, mint valami turistabusz utasa. Mindezen „képességek” ellenére sosem késtem. Tisztában voltam vele, hogy a tájékozódóképességem a nullához konvergál, valamint eléggé határos a semmivel.

Egy esős nyári nap volt. Kikeltem az ágyból, felforraltam egy adag vizet, majd a reggeli fekete teámmal a kezemben ébredeztem. Néztem magam elé, majd szimpla megszokásból beléptem a Citromailbe. Egy pirosan villogó üzenet várt rám. Életem első, munkalehetőségről szóló e-mailje megérkezett. Miután elolvastam, azonnal kipördültem a kék támlás, kissé instabil, nyegle

forgószékemből, majd laza indiánszökdeléssel végigugráltam a lakáson, miközben hangos úristeneket kiabáltam. Lenyugodtam, belehörpintettem a teába, ami nyilvánvalóan szétégette a nyelvemet. Újraolvastam az üzenetet. „Kedves Henrietta! Az önéletrajza alapján teljesen megfelel az általunk elvárt feltételeknek, így amennyiben jelenleg is állást keres, kérjük, mellékeljen magáról egy egészalakos fotót, a további részletekről személyes elbeszélgetés útján tájékoztatnánk.” Nem késlekedtem sokáig, megkerestem a gépemen található legjobb minőségű fotót magamról. A képen a nyíregyházi vadasparkban, a majomházzal szemben, egy fahídon pózoltam oldalra vágott frufruval, a fejem tetejére felhelyezett napszemüveggel, rózsaszín, ejtett vállú tunikában, háromnegyedes csipkealjú cicanadrágban. Harminchét like-ot kaptam rá a myVIP-en, a magabiztosságom megkérdőjelezhetetlen volt. Csatoltam a fotót, amit persze azonnali válasz követett. Az üzenetben már csak egyetlen kérdés volt, mikor és hol tudunk sort keríteni a találkozóra. Próbáltam adni az elfoglaltat, végül rugalmasságomat jelezve két e-mail után időpontot egyeztettünk másnap délután négy órára. Optimizmusom okán egy hatalmas tepsi sütit sütöttem a páromnak és a munkatársainak, ugyanis megelőlegeztem magamnak, hogy az elkövetkezendő időszakban nem lesz kapacitásom efféle tevékenységekre.

Elérkezett a nap, nagyon izgultam. Mindenre rászámoltam plusz-mínusz három órát, majd megindultam életem első állásinterjújára. Amint megérkeztem a helyszínre, felhívtam az urat, hogy megkérdezzem, jó helyen vagyok-e.

– Üdvözlöm! Megérkeztem!

– Én is, fordulj meg! – mondta.

A zebra túloldalán egy körülbelül százhatvanöt centi, köpcös férfi várt rám. Felhajtott gallér, a tökéletesen kettéválasztott haját legalább fél tubus hajzselé fixálta. Kaján vigyor ült az arcán, amikor megpillantott.

– Hát igen. Kezét csókolom – kezdte.

Bemutatkoztunk, majd a következőt kérdezte:

– Itt van a közelben egy park. Jó lesz ott egy padon, vagy komfortosabb lenne a lakásomon? Itt van egy háztömbnyire.

Valami fura és taszító érzés járt át, de nem akartam első benyomás alapján ítélni.