Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Schöpflin Aladár

MOSSÓCZY PÁL
SZÉP NYARA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-567-9 EPUB
ISBN 978-963-559-568-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1922

az elektronikus változat
az első kiadás alapján készült

a borító Anton Hlavacek (1842 – 1926)
Castle in Velden on Wörthersee
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A magas födelű, toronytalan német luteránus templom előtti széles, közepén bokrokkal beültetett tér jobb oldalán egyemeletes hosszú épület állt, a teológiai akadémia. Ebbe ment be egy július középi napfényes meleg reggelen, valamivel nyolc óra után egy nagyon sovány, sápadt, szalmakalapos fiatalember, Mossóczy Pál, első évet végzett teológus. Vakáció volt, az épület teljesen néptelen, a teológusok elszéledtek, ki-ki az ő apjának házába, a tanárok elmentek nyaralni, aki meg ott maradt közülük a városban, az elkerülte az akadémiának még a tájékát is. Márton a pedellus dolga lett volna az épületre vigyázni, de ő most bizonyosan valamelyik közeli kocsmában spriccerezte el azt a pénzt, amit bőséges szabad óráiban végzett cipőtalpalással keresett. A kaput azonban nyitva hagyta, hogy az akadémia egyetlen szünidei látogatója, Mossóczy úr be tudjon jutni.

Mossóczy úr tehát benyitott az elég dísztelen épület frontjának közepe tájt nyíló kapun, bement a jobboldalt levő tanterembe, amely egyúttal az akadémiai olvasókör helyisége is volt. Az első padra le volt téve számára a Pesti Hírlap és a Budapesti Hírlap tegnapi száma, amelyeket a derék Márton készített oda a mindennapos látogató számára. A nagyon sovány, sápadt fiatalember fogta a két lapot, az Apáca-pályára néző ablakhoz ment velük és az ablakhoz állva kezdett bennük lapozgatni. Előbb a Pesti Hírlapot lapozta át, kedvetlenül konstatálta, hogy Mikszáth Kálmántól nincs benne semmi. Persze nincs országgyűlés, hát nincs Mikszáth-karcolat sem. Aztán a Budapesti Hírlapot tette fölül és elkezdte gusztálni. A vezércikk sokat ígért, az egri kard-afférról szólt (katonatisztek a kávéházban biliárdozás közben megkardlapoztak néhány civilt), bizonyosan maga Kaas Ivor írta a cikket és jól odamondogat benne az osztrák szoldateszka magyarellenes kaszt szellemének. A sovány fiatalember elhatározta, hogy a végére hagyja csemegének, előbb elolvasta a párizsi tudósítást, az erdélyi románok újabb térfoglalásáról szóló cikket. A szeme megakadt a tárcán: Herczeg Ferenc novellája volt. Ettől az írótól az utóbbi időben néhány nagyon mulatságos novella jelent meg a lapban, hát ezt is el kellett olvasni. Azután fogott csak bele a vezércikkbe. Ugyanekkor azonban anélkül, hogy félnézett volna, talán a bőrével, talán valami más, belül rejlő finom érzékenységű szervével megérezte, hogy az ablak előtt valami árnyék suhan el és két nagyon kék mosolygó friss leányszem pillant be, hamar lesütve fehér, álmatag szemhéjait, ő reá, Mossóczy Pál első évet végzett luteránus teológusra. A nevezett fiatalember első érzése erre az volt, hogy nem fogja soha többé végigolvasni Kaas Ivor cikkét, mert az újságokat a kötelességtudó Márton félóra múlva el fogja vinni nagytiszteletű Lesskó Sámuel tanár úrhoz, ahonnan nem kerülnek vissza többet. Neki pedig most okvetlenül abban kell hagyni az olvasást, az ablakba bepillantó kék szem miatt. Még tapasztalatlan volt, még nem tudta, pedig most tudhatta volna, hogy nő nem mosolyog az emberre ingyen, valamit mindig fel kell érte áldozni, ez esetben azt a hazafias felbuzdulást, melyet a Budapesti Hírlap cikkétől várt.

Mossóczy Pál tehát otthagyta az újságlapot. Előszőr is kinézett, ott van-e a szemben lévő árvaházépület ablakában a Kácser-lányok dúsan frizurázott szőke feje. Minden valószínűség amellett szólt, hogy ott vannak, mert a két Kácser-lány ott töltötte egész, már hervadásnak induló fiatalságát az ablakbán, reggeltől estig, csekély megszakításokkal, amelyek azonban rendszerint úgy voltak beosztva, hogy ha az egyiknek el kellett távozni, a másik ott maradt az ablakban inspekciózni. Az árvaház épület ablaksora Kácser-lány nélkül, ezt nem bírta volna ki az Apáca-pálya és különösen nem bírták volna ki az Apáca-pálya erkölcsei. A Kácser-lányok állandó figyelmének tárgya ugyanis az Apáca-pálya erkölcseinek ellenőrzése volt.

Ezért volt fontos Mossóczyra, hogy a Kácser-lányok ott vannak-e. Amit ő most tenni akart, az nem fért össze egész szorosan az Apáca-pálya rendkívül szigorú erkölcseivel. Nehezemre esik bevallani, de Mossóczy Pál első évet végzett és konviktusi koszton szép soványra hízott teológus utána akart sietni annak a mosolygó kék szemnek, amely az imént megzavarta az újságolvasásban.

A szemközti árvaház ablakában csakugyan ott volt, nem ugyan mind a két, de legalább az egyik Kácser-lány szőke frizurás feje. Miután pedig Apáca-pálya szerte ismeretes volt, hogy egy Kácser-lány többet lát és még többet beszél, mint kettő, Mossóczynak olyan ravaszsághoz kellett folyamodni, amely már második hete minden reggel ismétlődik ugyan, de őrá nézve mindig új izgalmat jelent. Tapasztalatlanságában nem alkotott magának helyes fogalmakat a Kácser-lányok éleselméjűségéről, ezért nem sejtette, hogy mikor ő ravasz tervének végrehajtása. végett kilépett az akadémia kapuján, az ablaknál ülő idősebb Kácser-lány bekiáltott a szobába húgának:

- Nézd csak Nelli, az a szamár Mossóczy már megint szalad az Emmus után.

- Azért szamár, mert szalad utána - mondta a vállát vonogatva a szép Nelli, de azért odalépett az ablakhoz.

Mossóczyt pedig a kapu előtt megállította Márton, a pedellus.

- Mossóczy úr, levele van - és előkotort a zsebéből egy levelet. - Most hozta a posta.

- Jól van Márton, köszönöm, - szólt sietve Mossóczy, a levelet zsebre dugta és elsietett. De nem az Apáca-pályára ment ki, ahol a kis Emma még mindig a Kácser-lányok szemtávolában aprózta lépéseit, hanem megkerülte a nagy szürke templomépületet, amely elfödte ugyan a Kácser-lányok gúnyosan kutató szemei elől, de nem födte el a fantáziájuk jelöl, amely veszedelmesebb volt a látásuknál is. Ok jól tudták, hogy Mossóczy most a templom mögé kerülve kimegy a hátsó kapun a Konvent utcába, ezen végigsietve éppen akkor ér a Mészáros térre, amikor a kis Emma az Apácapályáról oda befordul. A Kácser-lányok ezek alapján jó lelkiismerettel megállapították, hogy ez az Éder Emma nem viselkedik úgy, ahogy egy úri lánynak, tanító lányának viselkedni illik, és hogy az anyja ostoba vén lúd, hogy engedi ezt a kacér kis macskát így egyedül a varróiskolába járni, fényes reggel kilenc órakor.

Szóval csakugyan az történt, hogy Mossóczy Pál a Mészáros téren, pontosan azon a sarkon, ahol a Schuszter kávéház van, utolérte a kis Emmát. Szépen köszönt neki, amint melléje ért.

- Jó reggelt Emma kisasszony. Kezit csókolom. Hova siet ilyenkor?

- Jaj, maga az Mossóczy úr... de megijedtem, - mondta a kis Emma, elpirult és ráemelte a sovány fiatalemberre azt a már többször említett kék szemet, amely mintha kissé sötétebb színt váltott volna.

- A varróiskolába megy? - kérdezte Mossóczy Pál, kicsit beleszédülve a kékszemű pillantásba, amelyről, amint a pillák kissé lehunyódtak, a tekintete lesiklott a csattanó piros szájra és a kissé fölfelé tartott lányosan kerek állacskára. A kis Emma tudniillik valóban kicsiny volt, ami azzal az előnnyel járt, hogy mindig fölfelé nézett a fiatalemberekre, de azzal a hátránnyal is, hogy a többi lányok, különösen a hatalmas termetű Kácser-lányok ezt illetlen kacérságnak tartották.

Ez a bekezdés már másfél hét óta mindig pontosan ugyan így folyt le, - most ugyanis végre meg kell mondanom, hogy a kis Emma sétája a varróiskola felé már másfél hét, a nyári vakáció kezdete óta minden nap félbe hagyatta Mossóczy Pállal a Budapesti Hírlap vezércikkének az olvasását.

Most kellett volna következni annak a pillanatnak, mikor Mossóczy Pál rágyújt egy Hölgy-cigarettára. Sajnos, azonban ez a pillanat, bár másfél hét óta benne volt a rendes programban s bár tudvalévőleg egy fiatal hölgyre mindig imponálóan hat, mikor a gavallér, aki őt a varróiskolába kíséri, rágyújt egy cigarettára, ez a pillanat ezúttal nem következett be. Mossóczy Pálnak nem volt cigarettája, annál az oknál fogva, mert nem volt három krajcárja, amin két Hölgy-cigarettát vehetett volna. Ez nagyon bénítóan hatott egész lényére, először mert minden fiatalember, ha még oly kevéssé tapasztalt is a nők körül, ösztönszerűleg érzi, milyen nyomorúság egy kékszemű kislány mellett menni, zsebében egy krajcár nélkül, másodszor azért, mert Mossóczy Pál fiatalkora dacára már annyira rabja volt a cigarettázásnak, hogy most alig tudott másra gondolni, mint arra, hogy miképp lehetne cigarettára szert tenni.

Szerencsére a kis Emmának nem volt sejtelme a kísérőjében lezajló lelki tusáról, ő nem érzett semmi hiányt amiatt, hogy Mossóczy Pál ez egyszer nélkülözni kénytelen a cigarettázást. Zavartalan elfogultsággal mondta:

- Szép új cipője van, Mossóczy úr.

- Van annak, aki meg nem issza, - felelt Mossóczy úr felderülve, mert valóban ő is érezte, hogy az új cipője szép. Finom, hegyes orrú sárga félcipő volt, remekbe csinálta Rudolf Gusztáv, a bolond suszter. Feltűnő ruhadarab volt abban az időben, amikor a sárga cipő még új divat volt és nagytiszteletű Lesskó Sámuel tanár úr alig hagyta volna szó nélkül, ha látja, hogy egy luteránus teológiai akadémiai hallgató ilyen stucceres lábbeliben jár. Tehát Mossóczy Pál büszke volt a cipőjére és jólesett neki a bók, amelyet a kis Emma mondott rá.

- Ez a Rudolf Gusztáv igazi bolond, de nagyon jó suszter - mondta. - Élvezet az ő műhelyéből készült cipőben járni.

- Az a vörös bajuszú, akinek a szobája tele van mindenféle madarakkal? - mondta a kis Emma.

- Igen. A hátsó szobájában pedig egy próbababát tart, amely föl van öltöztetve a meghalt felesége ruhájába, ez előtt a baba előtt tölti az estéit és beszélget vele, mintha az asszonynak beszélne. A végén pedig mindig leborul az asztalra és sír.

- Milyen szép dolog ez! Derék ember lehet ez a suszter, ha bolond is - szólt a kis Emma, messzire elnézve maga elé, maga sem tudva, hogy miért és hova.

- De azért a jövő hónapban el fogja venni a gazdasszonyát, aki most főz rá, - tette hozzá Mossóczy.

- A férfiak mind hűtlenek, - mondta erre hirtelen a kis Emma. Fölnézett Mossóczyra, erősen elpirult és egy pillanat múlva lekapta róla a szemét. Az arcán anélkül, hogy a szája megmozdult volna, valami kis kötekedő mosoly futott végig. Mossóczy Pál nagy gyönyörűséget érzett erre az arcjátékra, pedig sejtelme sem volt róla, mi az, ami olyan gyönyörködtető benne.

- Nem minden férfi egyforma, - mondta nagyon okosan.

- Maga tegnap délután találkozott a Grüneberg Irmával, - szólt a kislány, világos kapcsolatban előbbi megállapításával.

- Véletlenül arra mentem a Magas utcában, találkoztam vele. De csak köszöntem neki és mentem tovább, - mentegetőzött Mossóczy, mintha valami hibát követett volna el. Már-már érezte, hogy alul kerül a kis lánnyal szemben. - De honnan tudja?

- Az Irma éppen hozzám jött és eldicsekedett vele - mondta Emma s a hangjában komoly rosszallás volt az Irma dicsekvése miatt. - Azt mondta, hogy maga nagyon udvariasan köszönt neki;

Most aztán megint szünet következett. Mossóczynak kellett volna mondani valamit, de minden a világon az eszébe jutott, a hiányzó cigaretta, a Kaas Ivor cikkének első mondata, a Kácser-lányok gúnyos mosolya, csak éppen az nem, amivel a beszélgetést tovább folytathatta volna.

- Levelet kaptam ma, - mondta aztán csak éppen, hogy mondjon valamit.

- Levelet? Kitől? - kérdezte kíváncsian Emma. Levelet kapni mindig érdekes dolog, különösen annak, aki nagyon ritkán kap levelet.

- Nem is tudom még, nem is olvastam el, most adta ide az akadémián Márton pedellus, - felelt Mossóczy és elővette a levelet.

- Megengedi, hogy elolvassam? - kérdezte aztán.

- De megmondja, mi van benne? - érdeklődött Emma.

Mossóczy felbontotta a levelet, amelynek borítékján nem ismerte fel az írást. Némi meglepetéssel olvasta aláírását: báró Bresztoványi Sándor. Mit akarhat a kis báró? Végigolvasta a levelet és mind komolyabb lett az arca.

- Nézze csak, mi van benne - mondta és odanyújtotta a levelet Emmának.

A kis Emma megállt az utcán, ő nem tudott jártában olvasni, különösen olyan gyalázatos macskakaparást, mint ahogy ez a levél írva volt. Félhangosan olvasta:

«Kedves Öregem!

Az apám haragszik, amiért az érettségin elhasaltam algebrából. Azt kívánja, hogy szeptemberben okvetlenül tegyem le a pótvizsgát. Magamtól azonban sehogy sem megy a fejembe az a+b, hát arra kérlek, gyere le hozzánk a vakációra Bresztoványba és segíts beleverni a fejembe hat hét alatt azt, amit az öreg Muki egy év alatt sem tudott. Ha már az egész tanévben vesződtél velem, mint instruktorom, hát tedd meg ezt az utolsó szívességet. A kismama is kívánja. Gyere hát azonnal. Menj fel Umlauf ügyvédhez, akinél évközben laktam, ő majd ad neked útiköltséget. Guba lesz, ad a kismama, amennyit kívánsz. Táviratozz, mikor jössz.

Üdvözöl öreg cimborád,

báró Bresztoványi Sándor»

A kis Emma rosszkedvű arccal adta vissza a levelet.

- Mit jelent az, hogy guba lesz? - kérdezte.

- Guba az pénzt jelent a kis báró nyelvén.

- Maga most persze szalad és pakol és holnap már Bresztoványban lesz - mondta búsan Emma.

- Hát mit csináljak? Nem hagyhatom a kis bárót a pácban! Meg aztán a bárói kastélyban tölteni a vakációt, az se rossz.

Tulajdonképpen örült a meghívásnak, de amint Emma ránézett, szemrehányó, csaknem gyűlölködő arccal, nem mert örülni.

- Muszáj mennem, Emma kisasszony - mondta félénken. - Nem mondhatom a bárónak, hogy nem megyek. Meg szükségem is van…

Nem folytatta, nagyon szégyellte a kislány előtt kimondani, hogy szüksége van a pénzre. Szótlanul mentek végig a lejtős rövid Magas utcán. Emma szólalt meg előbb gúnyos mosollyal.

- Menjen is. Jól fog mulatni. Ott a báróné, annak kurizálhat egész nyáron.

- A báróné? - szólt csodálkozva Mossóczy Pál. - Hisz az a Sanyi báró mamája.

- Hát biztosan van ott bárókisasszony. A Sanyi báró húga, majd annak kurizál.

Erre Mossóczy nem tudott mit mondani. Nem tudta, van-e a Sanyi bárónak húga, de furcsának találta a gondolatot, hogy ő, Mossóczy Pál első évet végzett teológus egy bárókisasszonynak kurizáljon. Emma azonban szótlanul, elkeseredett arccal ment mellette, nem szólt semmit, aminek az volt az eredménye, hogy őneki sem jutott az eszébe semmi, a helyzethez illő mondanivaló. Így értek a varróiskola kapujához. Itt Emma, mint mindig, a kezét nyújtotta, de most nem mosolygott rá, mint máskor mindig. Durcásan szólt:

- Hát menjen, ha olyan nagyon szereti azt a kis bárót. Jó mulatóst, szerencsés utat.

Befordult a kapun. Mossóczy Pál még állt ott egy darabig, mint mindig. A lépcső aljáról, mint mindig, Emma visszanézett, de most nem mosolyogva, mint máskor. Az arca most már nem volt durcás, inkább csak szomorú s a kék szemében mintha elfojtott könnyek is csillogtak volna. Egy könnyű mozdulattal eltűnt a lépcsőházban.

Mossóczy Pálnak nagyon nehéz lett a szíve. Most érezte, hogy nagyon szereti ezt a kékszemű kicsi lányt. El kell mennie Bresztoványba, ez elkerülhetetlen kényszerűség, de fájt neki ez a kényszerűség. Fájdalmát csak az enyhítette némileg, hogy ha most felmegy Umlauf ügyvédhez, attól kap pénzt az utazásra és vehet magának cigarettát.

II.

Mossóczy Pál egyszer már utazott vasúton. Kilencéves korában, mikor a kis tót faluból, ahol született, felköltöztek a városba. Azóta egyfolytában ott élt a nagy vidéki városban, soha egy fél napnál tovább nem szakadt el hazulról, nem aludt más ágyban, mint a maga keskeny, kemény matracú vaságyában, és nem evett más kosztot, mint az anyja és Fáni, a konviktusi vén szakácsné főztjét. Most tehát nagy, izgató szenzáció volt neki, hogy utazik. Már elindulása előtt való este sokáig nem tudott elaludni az izgatottságtól, az agya tele volt várakozással, a következendő élmények képzeteivel. Nem kell azt hinni, hogy valami kalandos élményekre gondolt. Izgalomba hozta az a gondolat, hogy neki oda kell állni a vasúti pénztárhoz, jegyet váltani - mehet-e vajon harmadik osztályon? vagy ez talán szégyenére válna a báróékkal szemben, nem, második osztályon kell utaznia, telik az útiköltségbői, amit Umlauf ügyvédtől kapott - hordárnak adja-e a pakktáskáját, de hiszen maga is be tudja vinni a kupéba. - Jaj Istenem, de körülményes is az utazás! Hogy vágyott mindig utazni messze, messze, a világ ismeretlen tájaira, Berlinbe, Párizsba, Londonba, mindenekfelett pedig Kelet-Indiába, - most pedig milyen bonyolult dolognak tetszik eljutni Bresztoványba, ami innen három órányira van gyorsvonaton.

Az öreg táska, amivel valamikor az apja utazgatott, jó nagy volt, az ő holmija meg elég kevés, összes ruhatára benne volt; öt ing, hasonló számú egyéb fehérnemű, a sötétkék másik rend ruhája (kopott kicsit, de esős időben szükség lehet rá), még egy pár, meglehetősen kitaposott cipő. Mikor az este bepakolt, akkor bizony nagyon szegénynek érezte magát és előleget vett magának a szégyenkezésből, amit a bárói kastélyban a silány ruházata miatt érezni fog. Habozott egy kicsit, a teológusos fekete szalon kabátját bepakolja-e, aztán mégis otthon hagyta. Nem szerette ezt a ruhát, nevetségesnek érezte magát benne. Minden ruhadarabját abból a szempontból vette számon, hogy fog egy bárói kastélyba beleilleni, de bizony csak a rajta lévő újdonat új szürke nyári ruhája meg a lábán lévő sárga cipő állta meg valahogy a mértéket, - előre érezte, a szegény diák alárendelt szerepére van kárhoztatva egy olyan környezetben, amelyben mindenki úriasabb, mint ő. Ebben a hangulatban már kevesebbet várt az egész bresztoványi tartózkodástól, már nem kirándulásnak, a vakáció kellemes eltöltésének érezte, hanem terhes munkának. A szegény ember örökös sorsát érezte, aki mindig, minden helyzetben szegény ember marad és ezt mindig éreznie kell.

Reggel persze már nyolc órakor kinn volt az állomáson, pedig a vonat kilenckor indult. El volt határozva, hogy maga viszi a kupéba a táskáját, de mikor a hordárok megrohanták, nem merte őket elküldeni, engedte, hogy az egyik kivegye a kezéből a táskát. Aztán a hordár eltűnt és ő egyszerre elkezdett remegni, hogy hova lett az az ember, hogy fogja ő majd megtalálni a táskájával együtt. A pénztár még csukva volt, hát bevette magát a második osztályú váróterembe, leült a pamlagra, majd járt fel-alá, de attól kezdett félni, feltűnést kelt, hát kiment a folyosóra, ott cigarettázott. Minden öt percben odament a pénztárhoz, hogy hátha már kinyitották, komolyan attól kezdett félni, lemarad a vonatról, mikor még indulás előtt húsz perccel sem nyílt a pénztár. Szóval, rettenetes utazóláza volt.

Végre nyitva találta a pénztárt, már ketten álltak előtte, ami persze újabb izgalom oka volt, mert hátha elrobog a vonat, mire ő harmadiknak sorra került. Odaállt hát harmadiknak, a kezében szorongatva a második osztályú jegy pontosan leolvasott árát. Az előtte álló széleshátú úriember szintén második osztályú jegyet váltott. Mikor elmozdult az ablakból, egy pillantást vetett a mögötte álló fiatalemberre. Mossóczy úgy érezte, ez a pillantás éles és lenéző volt. A széleshátú úriemberben felismerte a vármegyei főjegyzőt, aki rettentő nagy úr volt az ő szemében és most egyszerre megengedhetetlen nagyzolásnak érezte, hogy második osztályon utazzék.

- Kérek egy harmadik osztályú jegyet Bresztoványig - suttogta be az ablakon félénk zavart hangon.

- Gyorsvonaton nincs harmadik osztály, tessék másodosztályú jegyet váltani, vagy a délutáni személyvonattal utazni, - felelt nyersen a pénztáros.

Mossóczy tehát mégis másodosztályú jegyet vett és rettenetesen kezdett félni attól, hogy a vármegyei főjegyzővel egy kupéba talál kerülni. Úgy érezte, az a pillantás, melyet az rávetett, mélységesen megvető volt, mintha a főjegyző megbotránkozott volna azon, hogy egy ilyen nyavalyás teológus elég vakmerő vele egy vonaton utazni. Nem is mert bemenni a váróterembe, a folyosón sétált, idegesen cigarettázva és mikor a portás a vonat indulását jelentette kiabálva, hanyatt-homlok, nem nézve se jobbra, se balra, szinte behunyt szemmel rohant a várótermen át a peronra. Neki szaladt az első másodosztályú kocsinak, amit meglátott, és az első fülkébe, amit üresen talált, beült, nagy kimerültséget érezve húzódott meg az ablak melletti sarokban. Egy pillanat múlva eszébe jutott a táskája. Istenem, hogy kapja meg a táskáját! Kirohant a kupéból a lépcsőn, majd leesve a peronra, és belefutott egyenesen a hordárja karjába.

- Már kerestem a tekintetes urat - mondta a hordár - hát csak be ide a...

Már vitte is a táskát Mossóczy előtt, aki egy pillanatra megnyugodott, hogy hiszen baj nélkül megy minden. Ekkor azonban eszébe jutott a jegye, hova tette vajon a jegyét? Kereste a nadrágzsebében, a kabátzsebében, a pénztárcájában, már fönt volt a hordár nyomában a kupéban, a jegyet nem találta. Mohát, szép eset, a jegy elveszett, most, hogy utazzon jegy nélkül? De nem szólt, szégyellte magát a hordár előtt, csak kotorászott a zsebeiben, már huszadszor ugyanabban a zsebben. A hordár meg dolgavégzetten állt az ajtóban és végre megszólalt.

- Tekintetes úr, a borravalóm...

Mossóczy megzavarodva elővette a tárcáját, kotorászott benne az apró pénzek között, aztán türelme teljes fogytán, kivett belőle egy ezüst forintost és oda adta a hordárnak. A sapkás ember nagyot köszönt, kicsit elmosolyodott, Mossóczy érezte, szamárságot követett el, túlnagy borravalót adott, de nem úgy, mint egy gavallér, hanem mint egy balek és ezt a hordár is észrevette. Elkeseredve vetette le magát a pamlagra, egy szokásszerű önkéntelen mozdulattal beledugta hüvelykujját a jobb mellényzsebébe és ott találta a vasúti jegyet. Persze mindenütt kereste, csak a jobb mellényzsebben nem. Most már végképp el volt fáradva, - lehunyta a szemét és érezte, hogy a vonat elindul.

Végre nagy, egész idegrendszerét elárasztó megnyugvás szállta meg. Most már vége minden vesződségnek, minden bajnak, a vonat megy, ő benne ül, most már nem vár rá más feladat, minthogy kiszálljon, mikor Bresztoványba ér. Elővett egy cigarettát, rágyújtott és körülnézett a kupéban. Rajta kívül még egy utas ült ott az ablaknál, - természetesen a vármegyei főjegyző volt. Mossóczy most nem ijedt meg már tőle.

- Semmi közöm hozzá, éppoly utas vagyok, mint ő, - gondolta dacosan és nem nézett rá a fős jegyzőre. Ez azonban ránézett, minden lenézés vagy harag nélkül, sőt szólt is hozzá:

- Öcsémuramnak úgy látom, van gyufája. Én elfelejtettem venni. Nem adna egy kis tüzet?

Mossóczy túlzott szolgálatkészséggel nyúlt a zsebébe, de aztán lassított a mozdulatán, - ne higgye ez a gőgös fráter, hogy ő nagyon meg van tisztelve, hogy gyufát kér tőle - és odanyújtotta a gyufaskatulyát. A főjegyző kényelmesen rágyújtott a szivarjára, aztán mikor visszaadta a gyufát, joviálisán mondta:

- Meleg utunk lesz ma. Szerencsére én nem messze megyek, csak Szenicére. Hát öcsémuram?

- Én Bresztoványba.

- Bresztoványba? Kihez? A paphoz?

- Bresztoványi báróékhoz! - mondta Mossóczy erőlködve, hogy olyan hangon mondja, mintha ránézve a világ legmegszokottabb dolga volna, hogy Bresztoványi báróékhoz megy. A főjegyző némi tisztelettel hallotta a bárói nevet és Mossóczy érezte a hangján, hogy most valamivel följebb emelkedett a szemében.

- Aztán mit csinál a báróéknál? - kérdezte a főjegyző.

- A Sanyi báró jó pajtásom, meghívott vakációra - felelt Mossóczy, most már szinte egy színvonalon érezve magát a főjegyzővel.