KÖLLŐ BORI

Átment rajtam
egy Neander-völgyi

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2021.

Átment rajtam egy Neander-völgyi

Köllő Bori, 2021

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

Címlap

Felföldi Anna

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Email:

atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

A történet szereplői a képzelet szüleményei, az esetleges hasonlóság valóságos személyekkel vagy az egyes hónapokban született férfiakkal és nőkkel kizárólag a véletlen műve.

Átment rajtam egy Neander-völgyi

– Hogy néz ki?

– Mint egy ketrecharcos. Nagy, kopasz feje van, a karjára rá van tetoválva két lepke és az, hogy Mari. A feje sötét a borostától, és izompólóban jár. Hatalmas sebhely van a homlokán, mert tizenkilenc évesen fejre állt motorral. Gyorsan hajtott, betépve és ittasan, így mesélte. Úgy volt, hogy le kell vágni a lábát is, de azt szerencsére végül nem kellett.

– Neander-völgyi típus? Úgy hangzik.

– Nem, regényíró típus. Állítja, hogy az a szenvedélye, de mellette van egy hamburgerlánca is. Tök tele van. Legalábbis azt mesélte.

– Hazudik?

– Azt nem hiszem. Egyenesnek látszik.

– Fogalmad sincs igazából, hogy mit csinál, mi?

– Ismerem én őt?

– Kábítószerezik most is?

– Nem tudom, de iszik, mint a borz, és olyankor elég vad. A találkozásunk estéjén el akart verni egy másik fickót, mert az furán nézett rám. Már szaladt is utána, de időben visszaráncigáltam.

– Te viszont förtelmesen nézel ki. Lilán duzzadt a kis táskád a szemed alatt és oldalt lóg a fejed, akár a vizslának.

– Öreg vagy kölyök?

– Találd ki!

– Nem aludtam. Egész éjjel rajta kattogtam. Persze hogy nem hívott. Napok óta. Először, esküszöm, nem érdekelt, aztán, ahogy telt az idő, egyre idegesebb lettem, hogy akkor most mi van? Mindig ez van, mindig. Befejeztem.

– Neve van?

– Persze, Jani.

– Milyen Jani?

– Szekér Jani.

– Mióta ismered?

– Másfél hete.

– Lefeküdtetek?

– Mit gondolsz?

– Bravó!

– Aznap.

– Bolond vagy te, hányszor mondtam, hogy ne csináld!

– Nem akartam, de ebbe most nem volt beleszólásom.

– Mi az, hogy nem volt? Olyan nincs. Annyira jó ez a pasas, vagy esetleg megerőszakolt? Azt azért nem hiszem, nem vagy te már olyan jó csaj, nem is vagy húszéves, és mostanában nem divat. Alig maradt a pasikban tesztoszteron: olvastam, hogy fele sincs a száz évvel ezelőtti átlagnak.

– Egyik sem, hagyjál már! Amúgy kösz.

– Szívesen. Tényleg nem értem. Legalább jó volt?

– Mint amikor átmegy rajtad az úthenger.

– Hát akkor most mi a baj? Lekopott, végre. Hurrá!

– Másodszor is olyan volt, mint amikor átmegy rajtad az úthenger, és harmadszor is. Semmi javulást nem mutatott.

– Ismétlem: örülj, hogy eltűnt és nem hívott többet.

– Réka, figyelj, te ezt nem érted! Engem még soha senki nem akart ennyire. Egész életemben nem tapasztaltam ilyet. Perzselt, tüzelt, égetett, úgy akart ez a forma. Nehéz elmagyarázni, de rövid időre a világ első számú, legjobb nőjének, császárnőnek éreztem magam.

– Jó, de már nem akar. Jó reggelt kívánok! Jöhet a következő!

– Az előbb azt mondtam, hogy mindig ez van, de hazudtam. Ez most más volt. Ez nem a szokásos lekopás, a „szexre kellettem izé” volt, az, hogy „a fene egye meg, megint átvágott egy pasas!”. Az semmi, komolyan, az semmi ehhez képest! Azt rég megszoktam. Ezt viszont nem élem túl. Ez tényleg valami más.

– Az. Valami más! Megfoghatatlan, mi? Honnan szedted ezt a fickót?

– Én ugyan nem szedtem. Nem kellett őt szedni. Ácsorogtam azon a latin zenés koncerten, ahová Pannival mentünk, tudod, amikor múltkor megint otthon maradtál, pedig hívtunk. Anna épp nem volt mellettem, erre Jani odalépett, valamit magyarázott a kongás, pánsípos ricsajban, azt sem hallottam, hogy mit. Nem is érdekelt, mert azonnal észrevettem rajta az izompólót meg a Mari feliratot. Gondolhatod, mennyire tetszett. Aztán közölte, hogy menjünk el valamikor salsatanfolyamra, erre persze kiröhögtem. Ekkor belém csípett és a képembe vágta, hogy milyen hülyén áll a hajam, majd öt perc múlva már csókolóztunk.

– Tiszta sor. Nem is történhetett másként. Ennyire kivoltál mostanában? Rég pasiztál, mi?

– A fenét, annak semmi köze ehhez! Semmire sem emlékszem. Nem tudom, hogy történt. Az a nagy akarása, az. Letarolt.

– Jó volt?

– Jó! Főleg az volt szuper, hogy letarolt, tudod, manapság mindenkit neked kell összeszedned, vagy ha nem, akkor is órákig kell a fickók előtt riszálni meg rebegtetni, hogy végre észrevegyenek. Ez más volt, ő valami olyasmi, amire azt mondják, hogy férfi.

– Gyorsan haza is mentél vele. Végre jött egy férfi, hurrá! Kár, hogy mindössze három napig maradt az életedben.

– Ne gúnyolódj! Másnap totál lenyűgözött: a Centrálban reggeliztünk dobostortát és lattét, aztán délben kacsákat etettünk a ligetben. Hozott szemestakarmányt, mondván, hogy a kenyér felpuffad a begyükben, és repülés közben leesnek tőle a földre szegények. Este végigkóstoltuk egy rohadt drága étterem brazil-argentin steakválogatását. Majd közölte, hogy még életében nem volt ilyen szerelmes, és fűti a nem tudom milyen vad szenvedély, és ezt simán rám is átragasztotta. Addigra engem is fűtött. Nem voltam már higgadt. Se menő, se dívaszerű, csak kapkodtam a levegőt. Néztem ki a fejemből, akár egy kislány. Szóhoz sem jutottam három napig, esküszöm.

– Aztán mi volt?

– Aztán harmadnap elvitt az anyukájához, aki máskülönben egy tünemény, majd körbehordozott a haveri társaságában, mint az élete szerelmét. „Ugye, milyen édes? Ugye, milyen édes?” Ezt kérdezgette a többiektől, aztán amikor az egyik végre kinyögte, hogy tényleg elég édes vagyok, azt válasz helyett majdnem leütötte. Mocsok féltékeny lett. És közben volt még sok-sok pocsék szex. Reggel, délben, este. Aztán közölte, hogy beadja a válópert, mert össze kell házasodnunk, és dobjam el a gyógyszert, mert ilyen manófülű, manóorrú gyerekeket akar, mint amilyen én vagyok. Nem szeretne, hanem akar!

– Ezt így?

– Igen. Mellesleg nem is szedek gyógyszert.

– Milyen az a pocsék szex?

– Elmondhatatlanul önző, figyelmetlen, gyors. Egyik pillanatban még nem csináltuk, a következőben már túl is voltunk rajta, és nem voltam benne biztos, hogy történt-e itt valami, hogy tulajdonképpen szexeltem-e egyáltalán, vagy nem. Érted?

– Nem. Én mindig szoktam tudni, kivétel nélkül mindigl. Főleg azt nem értem, hogy ezek után miért hiányzik annyira.

– Mert még sohasem akart engem ennyire senki. Magyaráztam korábban, nem figyeltél?

– Tehát nem arról van szó, hogy bejön neked a lepketetkó, hogy ízlett a steak, hogy jók a pasas regényei, vagy ügyes az ágyban, esetleg, hogy rengeteg a pénze, csupán azért vagy rákattanva, mert ennyire tud akarni?

– Igen.

– Aztán?

– Utolsó este közölte, hogy másnap dolga van, mert a volt felesége kérte, hogy legyen nála a gyerek. Külön élnek. Előtte említette, hogy beadja a válást, tudod. Korábban valahogy ez elmaradt, de a velem való találkozás megadta neki a lökést, így mondta. És azt is ígérte, hogy este hív. És azt is mondta, hogy még a héten le kell mennünk Velencébe autóval, mert énekelni akar nekem egy gondolában.

– És te még ekkor sem fogtál gyanút, hogy ennek nem lesz jó vége? Tudod, ami túl szép, hogy igaz legyen, az nem is igaz. Jó nagy amerikai baromság, de mindig bejön!

– Volt rá időm?

– És aztán?

– Ez egy hete volt.

– Nem hívtad?

– De. Először nem vette fel. Aztán nehezen végül igen. Nyájas volt a telefonban, közölte, hogy most nem jó, majd visszahív. Azóta is hív. Tudod, mi a fura? Olyan volt, mintha nem emlékezne arra sem pontosan, hogy ki vagyok. Azt hittem, rosszul hallok. Két nappal korábban még el akart venni. És tudod mit? Nem valószínű, hogy hazudott. Amikor mondta, komolyan is gondolta.

– Próbáltad elmagyarázni neki, hogy ki is vagy te tulajdonképpen? A nő, akit el akart venni nemrégiben?

– Aha, de nem értette, illetve nem figyelt, mert más dolga volt, azt hiszem.

– Hozzámennél?

– Nem az a lényeg! Azt szeretném, hogy úgy akarjon megint, mint abban a három napban. Az annyira jó volt! Óriási. Most úgy érzem magam, mint egy rakás semmi. Most, hogy ez egy csapásra megszűnt.

– Nem vagy az. Ne félj, kiolvassuk együtt a Kódból, hogy is van ez! Tudd meg a születésnapját, csak ennyit kérek.

– Azt tudom.

– Na?

– Április tizenötödike.

– Az baj. Akkor tényleg nem emlékszik, hogy ki vagy. És megunt. Levadászott, megy tovább. Engedd el! Ennyit még én is tudok, Kód nélkül is. Ismerem jól az áprilisi fajtáját.

– Nem kellett volna lefeküdjek vele, mi? Mindig elszúrom.

– Ugyan, nyugodj szépen le: akkor is megunt volna, ha nem mész vele haza. Az áprilisival semmiképpen sem lehetsz okos. Olyan, mint egy ragadozó, a gyenge prédát keresi. Ha beadod a derekad, hamar felfal, aztán jöhet az új áldozat. Ha azonban kéreted magad, akkor is gyorsan odébbáll. Az áprilisi férfi nem szereti, ha rögtön megkap valakit, viszont a komoly akadályokhoz sincs sok türelme. Ezeket simán kikerüli vagy visszafordul. Megunja a küzdelmet, és már ott sincs. Igazi dupla vesztes szituáció. Üdv az áprilisi fickók világában! Én régóta kerülöm őket jó messziről.

– Sehogyan sem tudtam volna megfogni ezt a Janit?

– Sajnálom, drágaságom, az áprilisi férfi már csak ilyen. Nem baj, kikeressük majd, mit ír a Kód! Megeshet, hogy akkor bölcsebbek leszünk. Esetleg valami trükkel felfrissíthetjük még a memóriáját, és eszébe jut, hogy ki is vagy. Esetleg, ha tényleg nem emlékszik rád, az talán még jobb, mert akkor majd újra le akar vadászni, mint a friss húst! Addig, légy szíves, higgadj le!

A tökéletes, a szatyros néni és a rocker

A fenti párbeszéd köztem – Bori vagyok – és az egyik legjobb barátnőm, Réka között zajlott le. Én meséltem részletesen Rékának a legújabb szerelmi pofára esésemről, ő pedig szokásához híven együttérzően hallgatta. Empatikus lány. Persze csak bizonyos határig, mert azért egy idő után kizárja a lelkéből a más baját. Egyik pillanatról a másikra. Ebben a tekintetben rendkívül jó a védelmi rendszere. De most szerencsére még nem jött el ez a pillanat, ezért birkatürelemmel hallgatott minden kis részletet a szánalmas Jani-ügyemmel kapcsolatban. Hálás is voltam érte.

Az elmúlt években, amióta csak ismerjük egymást, számtalanszor dumáltunk férfiakról. Lehet, hogy mindig róluk beszéltünk? Mi négyen. Én, Réka és még két barátnőnk, akikről azonnal szót ejtek. De ezalkalommal csak ketten ültünk Rékával ebédidőben a munkahelyem közelében levő kifőzdében, két bánatos, kihűlt rántottszelet mellett. Annyit járt a szám, hogy elfelejtettünk enni. Egyébként is szar itt a kaja. Sohasem értettem, hogy ezekben a kantinokban miért nem képesek normális ételt főzni. Ha már ott van nekik az a kis hús, az a marék liszt és a pár kanál zsemlemorzsa, igazán semmivel sem lenne bonyolultabb valami ehetőbbet előállítani belőle, mint ezeket az olajban tocsogó, ízetlen, langyos lepényeket.

Engem kicsi lánykorom óta, kábé hatodiktól, roppantul érdekelnek a férfiak és nem is szégyellem ezt. Réka viszont úgy csinál, mint aki nem szívesen foglalkozna velük, mivel ő velem ellentétben restelli ezt a dolgot. Csakhogy én tudom, hogy kamuzik, neki is folyton rajtuk jár az esze. Ahogy a másik két lányé, Dorkáé és Pannié is. Nem állítom, hogy unom ezeket a terjengős pasisztorikat, amelyekkel aztán egymást zsibbasztjuk (mert ki mást?). Na jó, a sajátjaimat kicsit unom. A három legjobb barátnőm történeteit viszont kevésbé. Végül is minden fickó más, máshogy hülye, máshogy szemét, máshogy kétségbeejtő és máshogy kiismerhetetlen. Szóval minden ilyen történetből tanulok valami újat.

Aztán ott van még a másik két barátnőnk, Anna és Dorka. Essen róluk is pár szó! Panni, mi így hívjuk Annát, valamivel jobb csaj nálunk. Persze lehet vitatkozni velem azon, hogy ilyen nincs is, mert minden nőben van valami egyéni vonzerő. Pont ezért, ezt csak szigorúan külsőségekre vonatkozóan, genetikai értelemben jegyzem meg: neki hosszabb a lába, valamint a felkarja, mint a miénk. Olyan Instagram-modell fazon, nem a legfiatalabb, de ott vannak ilyen érettebb típusok. A pasijuk mindennap lefotózza őket valami trendi ruhában, aztán világhírűek lesznek.

Na, mindegy. Összpontosítsunk most Pannira, akinek a frizurája is jobb, mint a miénk. Az a mindig jól álló típusú haja van: egyenes és közepes vastagságú, amit csak megráz, ettől a helyére suttyan, és a férfiak odavannak érte, mert alapból természetesen fényes minden szál. Nekem sötét a hajam és túl sok, inkább sörénynek mondanám. Rékáé ezzel szemben világos és túl kevés, olyan mintha csirkeszőr nőne a feje búbján. De azért mi is jól nézünk ki. Tényleg. Ezzel nincs gond. Bennem van egy megnyugtató, vállrángatós, hűvös bunkóság, és nem tolakodom rá az emberekre, ami talán jó. Réka épp ellenkezőleg, az őzikés szemével és puha pofijával meleg mézes tea kisugárzással rendelkezik. Ő két perc alatt közel tud kerülni bárkihez, és talán az még annál is jobb. Dorka, a negyedik közöttünk, ő tényleg magasról tesz mindenki véleményére, és annyira nem is néz ki jól, mint mi. Dorkának viszont ott van a kifogyhatatlanul nagy energiája. Benne az a lenyűgöző.

De térjünk vissza Annához! Panninak a haján kívül jók a ruhái is. Nekünk, a többi három csajnak kevésbé. Az övéi sem különösebben drágák vagy kihívók. Csupán jók. Képzelj el egy fekete, bő nadrágot! Rá egy full laza, szürke pólót, amiből Panni válla természetesen mindig kilóg, kiegészítőnek hozzá feldob néha egy szürke sálat. Általában semmi bizsut, fülbevalót vagy hasonló erőlködő vackot nem hord, és mégis mindenki őt bámulja, bárhova is megyünk együtt négyen. Mintha lenne Panninak egy varázspálcája, ami magától rámutat azokra a ruhadarabokra, amelyeket meg kell vásárolnia, aztán reggelente magára kell húznia ahhoz, hogy mindig hibátlanul mutasson.

Ez a varázspálca jól jönne nekem is, és Rékának is. Én az öltözködést néha kicsit túltolom: gyakran feleslegesen lógnak ki egyes testrészeim itt vagy ott a ruháimból, Rékát pedig a kényelem iránti igénye viszi el a kevésbé jónak nevezhető szettek irányába. Ilyenkor azzal szívatom, hogy úgy néz ki, mint egy szatyros néni, és utána pár napig jobban odafigyel arra, mit rángat magára reggelente. De aztán valahogy pár nap alatt mindig vissza szatyros nénisedik.

Dorka, a negyedik barátnőnk más, mint mi. Ő a farmer, póló összeállítású, rockos lány szerelésben nyomja. Ő így önmaga, jól áll neki, ebbe sohasem szólok bele, Dorci jó úgy, ahogy van. Meg különben is, leüvöltené a fejem, ha vele is szívóznék. Bevallom, nem is nagyon merek. Néha, ha olyanja van, ő is nőciskedik egy sort, és minit meg magas sarkút vesz fel, de ez tényleg nem sokat segít rajta.

Panni viszont még laza cuccokban is roppant nőies. Kicsit fáradt néha az arca, és ettől igazából még annál jobban is néz ki. Mint egy Instagram-modell. És kedves, mindenkivel finoman el tud társalogni, nemcsak a külleme, de a jelenléte is maga a kellem és a világbéke.

A férfiügyeinkre visszatérve: bármilyen meglepő, még a tökéletes Panni is bajba tud kerülni. Még ő is, hiába van akkora udvartartása, mint Viktória királynőnek. Azért ő is rendre megtalálja azt az egyet, aki sikeresen kicsinálja. De ez a részéről már művészet.

Én és Réka úgy pasizunk, olyan szerencsétlen módon, hogy abban az égvilágon semmi művészi nincs. Panni és jelzem, Dorka viszont mesteri módon cseszi el a lehetőségeit. Azért jelenthetem ezt ki így mindkettőjükre, mert bár, mint mondtam, Dorka nem egy igazán vadító csaj, ő viszont rendelkezik egy fura, vele született készséggel: mindenkit azonnal megszerez magának, akit akar. Pár óra leforgása alatt. Olyan, mint egy férfi: meglátja, megkívánja, hazaviszi. Akire csak szemet vet. Ugye, jól hangzik?

Áh, nem kerek ez sem! Mert itt jön a Dorka-féle amatőrködés: ő is mindig összeakad azzal az eggyel, aki bár először szintén készségesen hazamegy vele, mint a többi, később azonban valahogy megzavarja az agyát. Dorka külleme, mint említettem jelentéktelen: krumplihéjszínű haj, lapos mell, fiús csípő és szürkés arc. De dinamitként robban, amikor kell, és ez a tulajdonsága az élet minden területén megóvja, a szerelemben is majdhogynem, kivéve néhány fickóval, például mostanság a Szabóval való kapcsolatban.

Körülbelül harmincévesek vagyunk mind a négyen, egy-két év eltéréssel. Kolléganők egy jó ideje. Alaposan összeszoktunk. És rettentő türelmetlenek vagyunk. Mert ez a férfi dolog valahogy – eddig legalábbis – nem jött össze egyikünknek sem. Pedig komolyan, mindenki bír bennünket: az anyukáink barátnői, a rokon kisgyerekek, a volt osztályfőnökeink és a jelenlegi kollégáink is. Szerintük totál jó fejek vagyunk.

De ez mit sem változtat azon, hogy a pasik mind a négyünket folyamatosan kikészítenek. Olykor egy időre leállunk, önmegtartóztatást fogadunk, és eltökéljük, hogy ezentúl csakis olvasunk, dolgozunk, rejtvényt fejtünk, sétálunk, színházba járunk, ruhákat veszünk, és emberi kapcsolatainkat szigorúan egymásra korlátozzuk. Na jó, esetleg még anyukáink barátnőire, a rokon kisgyerekekre, a volt osztályfőnökökre és a kollégákra.

Aztán egy idő után a szenvedély, az érzések, a kíváncsiság vagy a hormonok miatt valamelyikünknek mindig beesik egy új hosszabb-rövidebb viszony. Kezdődik elölről az egész. Én tényleg halálosan unom. Az nem létezik, hogy mindent meg tudunk oldani az egész rohadt életben, csak ezt az egy problémát nem. Nemrégiben felcsillant a reménysugár, mert valami roppant szerencsés dolog történt velünk. Ami úgy látszott, hogy elhozza a megoldást. Nem is tudom, miért érdemeltük ki pont mi négyen ezt az ajándékot, de mindjárt elmesélem, hogy is történt.

Szabó szakít

Az a munkám, hogy embereknek eladjak bizonyos dolgokat. Olyasmiket, amiket ők maguktól nem akarnak megvenni. Hirdetéseket. Ezek a kézzel semmiképpen sem fogható izék, vagyis a hirdetések, azt hiszem, semmit sem érnek. Úgy értem, ha valaki látja őket, attól még biztos nem fog elrohanni a boltba megvásárolni azt a terméket, amiről áradoznak. Legalábbis én nem igazán látom magam előtt az okot, hogy miért tenne bárki is ilyet. Ha mélyen belegondolok, hiába fizetnek a melóban tűrhetően, mégsem akarom azt igaz szívből, hogy vegyék ezeket a cuccokat. Pedig illene hinnem ebben az egészben: magukban a dolgokban, a dolgok hirdetéseiben és a dolgok hirdetéseinek hordozóiban is.

Csakhogy belegondolni is rossz, miféle nő lennék, ha őszintén lelkesedni tudnék ilyenekért. Próbálok ezzel a kérdéssel nem nagyon foglalkozni a hétköznapokban. Ez az egész csak egy kényszer. Mégis, mit tehetnék? Ez a munka eggyel jobb, mint az ingatlanügynöké, ami eggyel jobb, mint a BKV-ellenőré, ami nem is tudom, hogy eggyel jobb-e, mint a vécésnénié, de sajnos valamiből muszáj megélnem. És a többieknek is.

Mert se én – Bori –, se Réka, se Panni, se Dorka nem akarunk harmincévesen a szülőkkel lakni. Ja, és érdekből sem szeretnénk párosodni. Nem mintha annyi gazdag fickó rohangálna az utcán, mint azt egyes nők elalvás előtt az ágyban ábrándozva képzelik, de még ha úgy lenne is, minket ez a lehetőség egyáltalán nem vonz. A mi szerelmünk ugyanis nem eladó. Nem, a rohadt életbe! Viszont sajnos itt, Budapesten télen fűteni kell, és nem nő mangó a fán, ezért valamennyi rendszeres jövedelemre szükségünk van.

Néha arról ábrándozom, hogy itt hagyok csapot-papot, és elköltözöm a trópusokra, mert ott nem kell fűteni, és van mangó is, és nem kell a melóba bejárni, de ilyenkor óramű pontossággal beesik egy pasi az életembe, aki miatt nem megyek sehova. Mint most Jani. És ezekről a fickókról éppen a kolléganőimmel tudok rendesen dumálni, úgyhogy pontosan ezért néha nem is annyira rossz a munkahelyemre bejárni.

Azokat a nemesebb hivatásokat, amelyekről a gimiben mind a négyen ábrándoztunk, sajnos mostanában, illetve mostanában és Budapesten nem fizetik meg. Régebben tanár akartam lenni. Magyar tanár. Rengeteg verset olvastam, és néha írtam is párat, talán ezért vonzott ez a pálya. Igazából lehet, hogy nem lett volna jó valamelyik tantestületben megöregedni, és talán annyira zseniális tanár sem lettem volna, de akkor legalább azért kapnám a fizetésemet, hogy elhomályosult tekintettel verseket olvasok fel az órán a gyerekeknek, és mindenki boldogan vagy legalább átszellemülten nézne egymásra. Ez azért mégis jobb lett volna, mint ebben az egybenyitott, ótvar irodában ülni egész nap. Valószínűleg most éppen emiatt írom le ezt az egész történetet négyünkről, mert mindig a magyar érdekelt a suliban is.

Réka szintén művészi alkat. Ő dzsesszénekesnőnek készült. Dalolgat is mellékesen, egész jól, csöppet sem ciki, amit csinál, de a gázsija max arra elég, hogy kiegészítse, amit a melóban keres. Már amikor egyáltalán énekel, mert mostanában nem képes rá, majd azt is elmesélem, miért.

Úgy tudom, Panninak nincs semmilyen hasonló magasröptű ambíciója. Ő viszont – már, ha engem kérdeztek – a természete alapján simán hajlamos lenne érdekből párosodni. Lehet, hogy ezért neki majd egy szép napon nem kell többé hirdetéseket eladnia. De egyelőre vele is sajnos mindig az van, hogy abba zúg bele, aki vagy szintén pocsékul keres, vagy nem hajlandó őt elvenni. Reméljük, majd kinövi. Drukkolok neki, mert fantasztikusan állna neki a gazdag ember felesége szerep. Emelt fővel tudná viselni, és ő az a lány, akit egy percig sem néznék le azért, mert eltartja valaki.

Én személy szerint tényleg nem akarok pénzes férjet, mert nem bízom meg senkiben. Amit megteremtek magamnak, csak az az enyém. Hiszen mi van, ha a jól kitömött férjem akkora balféknek bizonyul, hogy elcseszi az üzleteit, és elszegényedik? Vagy szembejön vele valami bombázó, ezért kihajít? Esetleg rákot kap, és feldobja a talpát? Akkor a híd alá kerülök és kezdhetek mindent elölről.

Dóri ugyebár olyan, mint egy pasi, lehet, hogy holnap már itt sem lesz, hanem elhúz Ausztráliába aranyat ásni, vagy Balira szörföt oktatni. Nem tud szörfözni, de kinézem belőle azt is, hogy hamar megtanul... És őszintén szólva, ha jósolnom kellene, azt tippelném, hogy ő fog ettől a melótól elsőként megszabadulni négyünk közül. Dorkát végképp nem féltem, ő megvan akár fűtés és mangó nélkül is, még itthon is, ha muszáj, mert valahogy mindig a talpára esik.

De ne is beszéljünk többet a szánalmas anyagi helyzetünkről és a munkánkról! Van itt ugyanis egy égetőbb probléma: az, hogy nem csupán nekem van egy zavaros, feldolgozatlan ügyem – Jani –, hanem pont Dorkának is. Az övét úgy hívják, hogy Szabó. Pár hónapja húzódik ez a sztori. Dorka egy buliban szedte össze a fickót úgy, ahogyan azt ő szereti csinálni, pillanatok alatt. Én is ott voltam, és szokásomhoz híven a sarokban kuksolva, tátott szájjal figyeltem, már megint mi a fenét művel a barátnőm. Ilyenkor azt a pillanatot próbálom elkapni, amikor a pasi beadja a derekát Dórinak. De ő olyan gyors, hogy ezt még sohasem sikerült elcsípnem, holott vagy négy hasonló esetnek szemtanúja voltam már korábban. Egyszerűen nem tudom megfejteni a titkát, ahogy levadássza őket. Mintha a pasiknak ilyenkor semmi beleszólása sem lenne abba, mi fog történni kettejük között, hogy hazaviszi-e őket, vagy sem.

Sajnos, ezúttal a buli után nem az történt, ami rendesen, hogy Dorka azonnal dobta a pasit, és a nevét is elfelejtette egy nap alatt, hanem éppen, hogy Szabó még nála is gyorsabb volt, és kisiklott a keze közül. Aztán még azon a héten visszasiklott egy időre, aztán megint ki. Állati ügyes volt a pasi ebben a játékban. Pont tegnap adott Dorka helyzetjelentést arról, hol tartanak éppen. Hétfőn, szintén ebéd közben jött fel a téma, ez esetben mind a négyen ott voltunk a szomszédos kantinban. Közös asztalnál ültünk és dumáltunk.

– Hagyd Szabót a francba! Szanaszét fog cibálni téged, Dorka – néztem azzal a bölcs, józan arckifejezéssel a barátnőmre, mely az ő számára elviselhetetlenül irritáló lehetett.

– Csak most, a hétvégére lett kibírhatatlanul hülye. Előtte hétközben még minden oké volt. Minden éjjel nála aludtam, főzött paprikás krumplit meg csirke pörit, órákat dumáltunk, aztán szerelmeskedtünk a kedvenc zenéire, amik most már az én kedvenc zenéim is. Senkinek nincs olyan szexhez készített lejátszólistája, mint neki. Szerelmes vagyok belé. Nekem ez kell, pont ez a fajta tűz és szenvedély, amit iránta érzek. És ahogy bújni tud, olyan édes plüssnyuszi módon csinálja. Mint egy nagy gyerek. Ez a fickó nekem maga a mese. Tudjátok, hogy mindenkit halálosan unok, őt viszont képtelen vagyok megfejteni hónapok óta. Mindennap más vele.

Dorka arcát felemelte a mennyezet felé, kicsit kipirult, és mindezt korántsem halkan, hanem fennhangon, drámai erővel és átéléssel közölte. Mert Dorkában aztán van élet! Hallotta is mindenki körülöttünk, ahogyan éppen fűti a szenvedély. A Szabó-féle szenvedély. De a barátnőmet ez csöppet sem zavarta.

– Kell a saját tüzed, amit a Szabó izzít fel? Bocs, de ez elég röhejesen hangzik. Tényleg gratula hozzá, de mégis, mi történt pontosan a hétvégén? – bámult rá hatalmas, tiszta, világos, sárgás-barna szemével Panni.

Ehhez a sugárzó tekintethez igazán fölösleges az a büdösül drága 4 D-s műszempilla, amit kéthetente felrakat, gondoltam magamban. Rámegy a fél fizetése, pedig emlékszem, korábban, négy milliméterrel rövidebb pillákkal is gyönyörű volt a szeme. Jó, mondjuk így még gyönyörűbb.

Előttem adag pörkölt hűlt, mert azt szeretem. Panni előtt két szál zeller fonnyadt, mert ő meg azt. Réka most csak híg levest evett, Dorka pedig semmit. Azért nem, mivel ahogy mesélte, a hétvégén a következő történt vele:

– Azt kérte, hogy szakítsunk. Megint. Nem először jön ezzel.

– Akkor legyen már az! Szerencsét kell kívánni Szabónak, és hosszú, szép életet! Amikor pedig legközelebb vissza akar majd jönni, mert úgyis az lesz, el kell utasítanod, közölni vele, hogy maradjon ott, ahová olyan sürgősen távoznia kellett. Ehelyett mi lesz? Hagyod megint, hogy szórakozzon veled – oktatta ki hosszasan Dorkát Panni.

Ő rendelkezik négyünk közül a legszilárdabb önértékeléssel. Ő, Panni az, aki folyamatosan jelzi a világnak, hogy ő bizony nem lábtörlő, és lelkesen igyekszik bennünket is leszoktatni mindenféle lábtörlőségről. De majd azt is elmesélem, hogy amikor ő szerencsétlenkedik egy férfival, a lábtörlőség helyett valójában micsoda is. Higgyétek el, olyankor ő sem egy matyóhímzés!

– Ezt rengetegszer eljátszotta már. Nem szándékosan csinálja. Szabó igazi hangulatember. Tudom, hogy közben szeret. De sajnos két személyiség lakik benne, akik pár nap eltéréssel homlokegyenest másképpen viselkednek, mást mondanak.

Dorka megint a plafonra meredt, miközben ezt a közhelyet kimondta. Nem vettük be a magyarázatát. A máskor inkább kedves, mint undok Réka támadásba is lendült.

– Utálom Szabót! – Azért ez a kijelentés nem volt szép tőle, de ő csak kíméletlenül folytatta: – Szabó egy bandita. És nem ketten laknak benne, hanem legalább tízen. Igaz, hogy abból a tízből sem jön ki egy valamirevaló pasas. Számomra ez a fickó nem érdekes személyiség, szimplán kiborító.

Réka oldalra pillantott, pontosan felmérte, hogy szavai szarul esnek Dorkának, de nem törődött vele. Nem tudtam volna ilyen kegyetlen lenni, pedig általában Réka köztünk a csupaszív, jó lány. De most? Nem kímélte Szabót. Hozzám hasonlóan Panni sem szólt egy szót sem. Ő is okostojás, mint Réka, és mindenkiről van véleménye. Amit viszont szemből nem közöl, csak az emberek háta mögött hajlamos kimondani. Szép barátnőnknek ez az egyik súlyos hibája. Úgyhogy most is mélyen hallgatott egyelőre.

Réka továbbra is szószátyárabb volt nála. Tényleg le akarta hozni Dorkát a Szabó-féle szerről, de ez azért nem volt ennyire egyszerű. Az máris elkezdte teljes erejével védeni a fickóját.

– Nem bandita, nem akar ő senkinek sem ártani, csak olyan, mint a szél, sokfelé képes fújni. Próbáld meg rendszerességre szoktatni a tornádót vagy a tájfunt! – hajtotta le a fejét. Mindeközben még mindig csak vizet szopogatott, a feje pedig a szokásosnál is szürkébb volt.

– Te meg odatartod az arcod a viharnak – szóltam közbe.

Ez a szél hasonlat remekül illett Szabóra. Azt viszont tényleg nem értettem, mit lehet szeretni a szélben. A legkellemetlenebb dolog a világon. Szétfújja a fejedet. A legderűsebb nyári délutánt is képes tönkre vágni. Réka folytatta a csapatást.

– Utálom, mert nem lehet tőle szóhoz jutni, azt hiszi, hogy vicces, ezért be nem áll a szája, és nem érdekli, hogy bárkit is leköt-e a szövege. Ha velünk van, mindig ő akar lenni a középpontban, hangos, és hol feleslegesen cukiskodik, hol mindenkinek beszólogat. Máskor meg lehülyéz minket, és közben röhögcsél magán, hogy milyen vicces. Ráadásul két percenként témát vált, ami engem szintén halálosan fáraszt. Nem is bírok egy szobában megmaradni vele. Észrevettétek, hogy milyen túlmozgásos? Vagy az asztalon dobol az ujjaival, vagy a lábát rázza és csettintget. Tiszta idegbeteg az a pasas! És rózsaszín a telefonjának a hátlapja. Komolyan, menj már, Dorka!

– Réka, ne légy ennyire undok, Dorka szereti őt. Bevallom, kicsit én is bírom – kezdte Panni sorolni a pozitívumokat Szabóval kapcsolatban.

Mert vannak azok is, ezt én is elismerem. És közöttünk mindig Panni volt az, aki megpróbált egyensúlyt teremteni a vitákban.

– Vicces, ahogy bohóckodik, olyankor egész aranyos tud lenni! És valld be, Réka, hogy Szabó nagyon okos! Sőt briliáns. Az a pasas mindenhez ért, komolyan. Bármilyen témát szóba hozok, folyékonyan eldumál róla velem. Tényleg van benne valami nőies, de közben nézzétek már, milyen szépen ki van gyúrva. Széles a válla, hozzá fantasztikus kemény segge van, és sosem láttam még ilyet: ő az egyetlen férfi, akinek jól áll a tűzpiros bőrnadrág – sorolta csillogó szemmel Szabó erényeit Panni, aki hajlamos volt elmerülni a külsőségekben emberekkel kapcsolatban, de kétségtelenül, sok igazságot elmondott Szabóról.

Dorka ekkor már szóhoz sem jutott. Bámult maga elé. Időközben lemerült. Tök ijesztő ilyenkor. Kimegy belőle az általában annyira erős szenvedély. Azt szeretem, amikor Dorka lendületesen felpattan, közli, hogy induljunk azonnal bulizni. Vagy amikor úgy felgyülemlik benne az energia, hogy simán lefut két buszmegállónyi távolságot, mert nem bír magával. Ilyenkor nézem – a buszról – én, aki két lépést sem teszek gyalog. És Dorka az is közöttünk, aki simán ellopja mindannyiunk fickóját, hogy mutassa, ő a legjobb csaj, vagy gond nélkül leüvölti bármelyikünk fejét, mert éppen nem úgy van valami piszlicsáré kis dolog, ahogy ő akarja.

És ezekben az esetekben tényleg legszívesebben fejbe vágnám egy lapáttal, de mégis jobb olyankor mellette lenni, mint amikor lemerül. Mert ez a csendes, magába fordult, erőtlen Dorka igazán szánalmas látvány. Annyira megsajnálom ilyenkor. Mert szeretem Dorkát minden baromságával együtt.

– Miért akar szakítani? – Panni mindent hallani akart.

– Azt állítja, hogy azért nem lehetünk együtt, mert bár tűrhetően megvagyunk, ez nem igazi szerelem, és nem a legjobbat hozzuk ki egymásból. Ennél ő magasabb szintű kapcsolatra vágyik. Ami felemeli, nem pedig lenyomja – felelte Dorka.

– Lenyomja? Mekkora paraszt! Azt a kurva...! Próbáltál vele beszélni erről? Elküldted legalább a francba? – kérdeztem és közben valószínűleg csúnya arcot vágtam.

– Tudod jól, még ha nála vagyok is ilyenkor, egyik pillanatról a másikra tud olyan depresszióba esni, hogy nem lehet vele semmiről beszélni. Meséltem már az összeomlásairól. Amikor jó passzban van, be nem áll a szája. Olyankor elhadar minden apróságot, ami vele történik. Előadást tart az akármiről, a tengerben úszó műanyagfolttól kezdve a marxizmusig. Amikor viszont elborul, egy hangot sem lehet belőle többé kicsikarni. A fejem tetejére állhatok, akkor sem áll szóba velem. Ül, néz rám azzal a gyönyörű kék szemével, arcizma sem rezdül, én pedig mást nem tehetek, felállok és hazamegyek. Ezért tűröm el tőle ezt a lehetetlen viselkedést. Mert tudom, hogy nem tehet róla, ilyenkor nem tud velem mit kezdeni. Higgyétek el, hogy akárki mást kivágnék én is azonnal, ha így bánna velem! De ő nem szándékosan csinálja. Tényleg – válaszolta felém fordulva Dorka.

– Ilyenkor elviharzol, és bevágod az ajtót, ahogy ismerlek.

Panni nehezen viselte Dorka nyersen energikus modorát. Ő inkább a finom, szelíd viselkedés híve volt.

– Igen, bevágtam most is, és csöppet sem izgatta, hogy otthagytam. Aztán írtam neki sms-t, mert megszakadt a szívem, de nem válaszolt. Írtam neki még tízet azóta, egyikre sem felelt. Azóta eltelt legalább hat és fél óra.

– Te hülye vagy, komolyan. Tíz sms, és pont ennek a kétnemű, rózsaszín telefonos, lábrázogató és idegesítő fickónak, akiről tudjuk, hogy hónapok óta szívat? A helyedben szégyellném, hogy velem van – annyira kínosan tud viselkedni –, nemhogy sírnék utána. És a szeme sem kék, hanem csak palaszürke. – Réka továbbra sem kímélte Szabót.

– Kék. Ő életem legnagyobb szerelme, mit csináljak? – közölte erre Dorka őszintén kétségbeesve.

– És mi van a horvát-olasz pincéreddel, akit magadra húztál az utazásunkon? – kérdeztem. Kicsit le akartam már rángatni mániákusan szenvedélyes barátnőmet a földre. Reméltem, a nyári kaland felidézése talán jobb kedvre deríti.

– Semmi, néha beszélünk, de ennyi. Csodálatos férfi, akkor teljesen elvarázsolt, de ő ott él, lent a tenger mellett, én pedig itt, Budapesten.

Dorka hangszíne egyből hűvösebb árnyalatra váltott, ahogy a másik pasas szóba került. Nem úgy látszott, hogy tovább szeretne fecsegni róla.

– Hányszor csinálta ezt veled Szabó? – tértem vissza az alapproblémánkra.

– Tíz-tizenötször. És mindig ugyanúgy fáj. Képtelen vagyok megszokni, és mindig elhiszem, hogy tényleg vége van. És ezúttal tényleg vége.

– Nyilván meg is csalt jó párszor – szólt közbe Réka újra.

– Mit tudom én! Nem vagyok féltékeny, mindenki azt csinál, amit akar, nem birtoklok senkit, sohasem kérdezgettem őt más nőkről – vágott vissza Dorka türelmetlenül.

Be kell lássam, hogy tényleg borzasztó kemények voltunk vele. Minden barátnő idegesítő, amikor tanácsokat próbál osztogatni férfiügyekben. De mi! Ez a teljes össztűz! Kibírhatatlan lehetett. És a meglátásaink legnagyobb része totál használhatatlan volt.

– Az is lehet, hogy van másik állandó csaja is melletted, vagy több. Ez sem zavar? – Réka nem szállt le a témáról.

– Sohasem kérdeztem tőle – Dorka továbbra sem hagyta magát.

– Csak ne hagyjon el, mi? Aztán a semmiből egyszer csak rád ír, hogy menjetek moziba, kirándulni, szexeljetek, és hogy hiányzol neki, te pedig azonnal röpülsz – szóltam közbe megint, mert utáltam ezt a viselkedést.

– Bárcsak írna! – sóhajtott Dorka.

– Te, aki azt a pasit szerzed meg, akit akarsz pár óra alatt, és általában mellékesen viszed még az enyémet, a Panniét vagy a Rékáét is, vagy mind a hármat egyszerre – folytattam.

– Igen, én. Mit tegyek, ha nem tudom megunni? Szabó olyan nekem, mint a friss levegő, a szabadság, a végtelenség, a tér! Felvillanyoz, mit csináljak? Nélküle elporladok – nyafogott Dorka.

– Mit csinálsz? Elporladsz? Állj már le! Felejtsd el, és szórj homokot az emlékére, vagy felejtőport, mert különben tönkretesz! – javasoltam.

– Nem tudok ellenállni neki, amikor békülni akar. Nem értem, hogyan csinálja, de hirtelen mindenhol ott terem, minden lyukba befér, és úgy változtatja az alakját, hogy hiába próbálok ellenállni a személyiségének, megint körbevesz a jelenlétével. És aztán gyorsan megbocsátok. Menetrendszerűen így történik mindig – mélázott Dorka.

– Ez brutál költőien hangzik. – Panni fancsali képet vágott.

– Neked is szükséged lesz a Kódra – szólt közbe Réka. – Bár nem örülök, hogy ilyen Szabó-félékre pazaroljuk a fontos tudást. Igazán nem érdemli meg. Zsiga, ő esetleg megérdemelné. De már abban sem vagyok biztos.

– És mivel jön általában Szabó, amikor előkerül? – kérdezte megint Panni.

– Azzal, hogy ő sohasem szakított velem, és hogy valamit durván félreértettem – válaszolta csöndesen, lehajtott fejjel Dorka.

– Szóval hazudik is? Mit mondtál, mikor született? – Ezt tudnom kellett.

– Júniusi. És nem hazudik, de számára az igazságnak sokféle színe, íze és árnyalata van. Különben is, ki állítja, hogy van olyan, hogy egyetlen, megkérdőjelezhetetlen igazság? – közölte Dorka, akinek pedig nem igazán erőssége a filozófiai megközelítés, de Szabó most ezt is kihozta belőle.

Mit tehettünk, el kellett fogadnunk, hogy ezt a fickót Dorka ennyire szenvedélyesen akarta. Mert akarni azt tudott. Viszont ez Szabót csöppet sem hatotta meg. Nem vagyunk egyformák, én imádom, ha akarnak, ez a férfi pont tesz rá. El kellett töprengenünk, hogyan segítünk Dorkán. Reméltem, hogy a Kód ezt is sikeresen megoldja.

Pálmafás ing, stricikabát

Azt tehát elmeséltem részletesen, hogy én és Dorka éppen miben vagyunk a pasasokkal. Egyik sem valami nagy sikersztori. A másik két barátnőnk ügyeivel viszont még adós vagyok. De haladjunk szépen sorjában! Ezek kicsit másfajta szerelmi történetek. Nem ilyen gyors pofára esések, hanem több éve zajló dolgok. És meg merem kockáztatni, hogy még Dorka és az én kínlódásomnál is súlyosabbak. Mindjárt kiderül, hogy miért.

Kezdjük Rékáéval. Én és Dorka is szenvedünk, de mindez semmi a szegény kislány országos bajához képest. Réka köztünk a legfiatalabb. Nincs még harminc, bár egészen pontosan nem is tudom, hogy hány éves. Ennek a csajnak igazán nagy szíve van. Tud azért gonoszkodni, és olyankor oda csíp, ahol piszkosul fáj, emellett általában mindenről megvan a véleménye, amit ki is fejt, de ő azért alapvetően jólelkű és csupaszív lány. És roppant csinos tud lenni, amikor jó passzban van. Olyan hagyományosan, csajos módon szexis. Nem egy dög, de megszépíti az, hogy árad belőle a szeretet. És az a jó benne, hogy amikor viszont nem annyira jó a kedve, és nincs hangulata éppen hatalmas érzelmeket árasztani maga körül, akkor senkit sem terhel a jelenlétével, hanem inkább elbújik.

Olyankor sohasem zavarom, úgysem lehet vele mit kezdeni. Ez főleg telihold környékén szokott így lenni, de néha máskor is előfordul. Végletesen be tud borulni. Ezt tényleg nem értem, velem sohasem történik ilyesmi. Én egyenletesen vagyok kicsit mélabús, viszont nincsenek hangulatingadozásaim. Sohasem mondtam neki, de bevallom, hangyányit le is nézem az ilyen instabil viselkedést, de ez legyen az én bajom.

Réka istenien elvan saját lelki életének kiszámíthatatlan fel-le hullámzásával. Réka áll hármuk közül a legközelebb hozzám. Pannit és Dorkát is szeretem, csodálom őket a szuperképességeik miatt, Réka viszont képes csodát tenni velem. Időről időre meg tudja lágyítani az amúgy meglehetősen kőszívemet, ahogyan ő szokta azt nevezni. Csak rám néz azzal a lágy, holdszerű pofijával, és már nincs is kedvem undoknak lenni.

Réka baja azért nagyobb, mint a miénk, mert ő az egyetlen, aki már túl van egy igazi házasságon. Gyereke neki sem született még, de férje az legalább volt. Egyszer. Ez csodálatos, hiszen aki férjhez tudott menni, az úgymond gyakorlatra tett szert, és majd könnyedén megcsinálja újra. Ám Réka frigye annyira megrázóan sikerült, hogy évek óta képtelen ezt az egész élményt kiheverni. Azóta, hogy elvált, szinte nem is pasizott, és gyakran még az éneklésre sem képes rávenni magát, pedig abban majdhogynem zseniális.

Folyton biztatom, hogy ne adja fel, még nem öreg, és lehet, hogy egy nap a fellépésekből is meg tudna élni, és akkor nem kellene hirdetésekkel házalnia, sőt akár híres is lehet. De Réka pont tesz a hírnévre és a megélhetésre. Őt, állítja, csak és kizárólag az érzések vezérlik. És mindenhez: a munkához, a pénzszerzéshez, de még az énekléshez is szilárd érzelmi háttérre van szüksége, ahogy ezt mindig magyarázza. Illetve arra lenne szüksége, ám Zsiga elvesztésével egy csapásra minden stabilitásnak vége szakadt az életében.

Ahogy Réku elmondta nekem, annak idején lassan alakult ki köztük a szerelem. Nem egy hirtelen hülye kis fellángolás, tüzecske volt ez, hanem igazi, mások által is irigyelt párkapcsolat. Talán éppen ezért is érezte később annyira erősnek Réka ezt a köteléket. Hol van már ilyen manapság? Nos, neki sem adatott meg sokáig. Zsiguval még az egyetemen találkoztak, ahol egy évfolyamra jártak. A diplomaosztó után pár évvel jöttek össze csak úgy rendesen. Jóban voltak a suliban is, de aztán elsodródtak egymástól, és nem tartották a kapcsolatot.

Évekkel később viszont random egymásba botlottak valahol a pesti aszfalton, és beültek egy kávéra. Így kezdődött az egész, de még sokáig nem volt köztük semmi. Ahogy Réka mesélte, az volt a fura, hogy Zsiga kávé közben nem is nézett rá vágyakozóan, nem udvarolgatott, csak azt javasolta a végén, hogy menjenek el a következő héten egy kiállítást megnézni.

Akkoriban már egész jóban voltam Rékával, és emlékszem én is erre az idegesítő első szakaszára a viszonyuknak. Zsigával megvolt aztán ez a tárlatnézés, ahol remekül érezték magukat, viszont utána még mindig nem történt semmi. Csak annyi, hogy Zsiga minden találkozó végén előállt egy csábító kultúrprogram ötlettel. Így görgette ügyesen maga előtt a randikat Rékával.

Aki viszont baromira nem értette, hogy az ötödik héten, amikor már láttak képeket, voltak koncerten, színházban és japán étteremben is, és kétszer alaposan be is rúgtak együtt – berúgni azt tud Zsiga –, miért nem lépnek már végre eggyel feljebb. Komolyan kételkedett benne, hogy kell-e ennek a pasasnak egyáltalán. Közösen elemeztük ki Zsiga viselkedését. De tényleg nem volt semmiféle magyarázatunk arra, hogy vajon miért sétáltatja ilyen szűziesen hetek óta? Beszéltük is akkoriban Rékával, hogy mi a fenéért nem ugrik már rá Zsiga? Nem érdekli őt Réka, vagy netalán buzi a pasas?